ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

17 березня 2026 року 	м.Суми	

Справа №592/17989/25 
Номер провадження 22-ц/816/1239/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів - Криворотенка В. І. , Щербаченко М. В. 
за участю секретаря судового засідання – Чуприни В.І.
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 листопада 2025 року у складі судді Фоменко І.М., постановлену у м. Суми Сумської області,
в цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Сумській області про стягнення інфляційних втрат, 3% річних за невиконання грошового зобов`язання, майнової та моральної шкоди,

у с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з Головного управління Пенсійного Фонду України в Сумській області (далі - ГУ ПФУ в Сумській області): матеріальну шкоду в сумі 799 991,82 грн; моральну шкоду в сумі 750 000 грн; 3% річних та інфляційні втрати; зобов`язати відповідача у триденний строк перерахувати завдану моральну і матеріальну шкоду в сумі 1 549 991,82 грн; накласти арешт на рахунки ГУ ПФУ в Сумській області в межах суми позову -1 549 991,82 грн.
В обґрунтування поданого позову зазначав, що він є пенсіонером, перебуває на обліку у ГУ ПФУ в Сумській області, отримує пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року у справі № 480/7219/21, було частково задоволено його позов до ГУ ПФУ в Сумській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчиняти дії, а також було визнано протиправною відмову ГУ ПФУ в Сумській області в проведенні перерахунку та виплати його пенсії на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05 березня 2019 року за № 52135. Зобов`язано відповідача провести/здійснити з 01 квітня 2019 року перерахунок його пенсії на підставі вказаної довідки та виплатити різницю між фактично отриманими та належними до сплати сумами пенсії. Дане рішення набрало законної сили 07 лютого 2022 року.
Позивач зазначив, що наразі є судове рішення, яке набрало законної сили та відповідач його не виконав, що в цілому є відвертим ігноруванням такого рішення суду, і такі дії чи бездіяльність державного органу (відповідача) є протиправними, які в свою чергу, завдають реальної моральної шкоди.
Попри те, що відповідач на день подачі позову і по теперішній час, не перерахував грошових коштів на його банківський рахунок, а тому, вважає, що в зв`язку з невиконанням рішення суду, було порушено його права та охоронювані законом інтереси, а також він був вимушений звернутися до суду з позовними вимогами про стягнення штрафних санкцій у виді 3% річних та інфляційних втрат внаслідок заборгованості, яка склалась з невиплати пенсії у належному розмірі, починаючи з 01 березня 2018 року.
Ухвалою Ковпаківського міськрайонного суду Сумської області від 07 листопада 2025 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження у справі за його позовом до ГУ ПФУ в Сумській області про стягнення інфляційних збитків, 3% річних за невиконання грошового зобов`язання, майнової та моральної шкоди.
Роз`яснено позивачеві, що розгляд справи віднесено до юрисдикції Сумського окружного адміністративного суду.
Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позов поданий в порядку стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу державної влади за правилами ЦПК України з урахуванням норм КАС України та статті 25 ЦПК України.
Суд першої інстанції незаконно кваліфікував вимоги позову, як похідні від адміністративного спору. Заявник звертає увагу, що основний адміністративний спір № 480/7219/21 вирішено остаточно. Даний позов стосується стягнення шкоди за невиконання рішення суду, що є новим цивільним правовідношенням ( ст. 1173 ЦК України). Постанова ВС у справі № 640/12405/19 від 15 лютого 2023 року наголошує, що позови про стягнення шкоди від уже встановленої протиправності розглядаються за ЦПК України. 
Наголошує, що постанови ВП ВС (№910/4590/19, 520/17342/18) стосуються додаткових зобов`язань, залежних від основного. Але у даній справі основне зобов`язання (перерахунок) вже встановлено судом, вимоги про шкоду самостійні (постанова ВС 640/7975/15-а від 23 грудня 2020 року), компенсація з моменту порушення незалежно від судового рішення. Вважає, що відшкодування моральної шкоди за статтею 23 ЦК України – класична цивільна вимога, не похідна.
Звертає увагу суду, що практика Верховного Суду підтверджує цивільну юрисдикцію спору, зокрема у постанові від 10 квітня 2019 року по справі №464/3789/17, у постанові від 15 серпня 2019 року по справі № 823/782/16, у постанові від 27 листопада 2019 року по справі №750/6330/17. 
Також заявник зазначив, що відповідно до положень п. 2.3.11 Положення про АСДС (затвердженого рішенням Ради суддів України №39 від 11 листопада 2024 року) суддя, щодо якого задоволено відвід за ознакою упередженості щодо конкретної особи, підлягає автоматичному виключенню з усіх подальших розподілів за участю цієї особи. Голова суду та відповідальні особи не забезпечили такого виключення при розподілі цієї справи.
Вказана обставина є грубим порушенням порядку автоматизованого розподілу і самостійною підставою для скасування результатів розподілу і всіх ухвал, постановлених суддею Фоменко І.М. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Позивач про день та час слухання справи повідомлений шляхом направлення повістки-повідомлення до його електронного кабінету, задоволено його клопотання про забезпечення його участі в судовому засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення з використанням власних технічних засобів та засобів електронної ідентифікації про що він належним чином повідомлений, але він в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, на відеозв`язок не вийшов, на телефонний виклик секретаря судового засідання не відповів.
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає за необхідне слухати справу у відсутність позивача, оскільки відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що  спір між сторонами є публічно-правовим, а тому позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи. 
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах установленої компетенції.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Разом з тим, згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У пункті 7 частини першої статті 4 КАС визначено, що суб`єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є оскарження рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. 
Відповідно до пункту 1 частини 1статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.
Як убачається з матеріалів справи, позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року, яке набрало законної сили, позовну заяву ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Сумській області про зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Сумській області щодо не здійснення перерахунку пенсії ОСОБА_1 згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 №52135 про розмір грошового забезпечення станом на 05 березня 2019 року, що враховується для перерахунку пенсії з 01 квітня 2019 року.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Сумській області здійснити з 01 квітня 2019 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі оновленої довідки про розмір грошового забезпечення, виданої ІНФОРМАЦІЯ_3 №52135, з урахуванням раніше виплачених сум.
Посилаючись на ту обставину, що рішення суду у адміністративній справі № 480/7219/21 відповідачем не виконано в повному обсязі, позивач звернувся з позовом до ГУ ПФУ в Сумській області у порядку цивільного судочинства та просить суд стягнути з відповідача на свою користь майнову шкоду, яка складається із: невиплаченої заборгованості за пенсією починаючи з березня 2018 року по 30 червня 2025 року, нарахованих на цю заборгованість 3% річних та інфляційних втрат, а також відшкодування моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу державної влади, а саме відповідача ГУ ПФУ у Сумській області. 
Відповідно до положень частини першої статті 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, забезпечує збирання, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування виплати пенсій, допомоги на поховання, виплат за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом, соціальні та інші виплати, передбачені законодавством України, та інші функції, передбачені цим Законом, Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та статутом Пенсійного фонду. 
Відповідно до пункту 1 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління ПФУ від 22 грудня 2014 року № 28-2 (далі - Положення), Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головне управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України (далі - Фонд). Головні управління Фонду підпорядковуються Фонду та разом з управліннями Фонду в районах, містах, районах у містах, а також об`єднаними управліннями (далі - управління Фонду) утворюють систему територіальних органів Фонду.
Основними завданнями управління ПФУ, зокрема, є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; виконання інших завдань, визначених законом (пункт 3 зазначеного Положення).
Згідно з підпунктами 7, 8 пункту 4 Положення управління ПФУ відповідно до покладених на нього завдань  здійснює призначення (перерахунок) та виплату пенсій військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»; здійснює контроль за додержанням вимог законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - страхові внески) та інших платежів.
Отже, відповідно до покладених завдань і функцій управління Пенсійного фонду є суб`єктом владних повноважень у сфері нарахування та виплат пенсій, а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
З наявних у справі матеріалів вбачається, що предметом спору є, окрім іншого, незгода ОСОБА_1 з розміром пенсії, що сплачувалась йому управлінням ПФУ, починаючи з 01 березня 2018 року по 30 червня 2025 року. Розмір недоплати, визначений позивачем, врахований ним до майнової шкоди, як і нараховані на цю суму інфляційні втрати та 3% річних. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року по справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) дійшла наступних висновків:
За своєю правовою природою правовідносини, які виникають на підставі положень статті 625 Цивільного кодексу України - щодо сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорними, додатковими до основного, залежать від основного зобов`язання і поділяють його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги, а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.
Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», також передбачено проведення компенсаційних виплат відповідно до коефіцієнту приросту споживчих цін за порушення термінів виплати доходів громадян, передбачених цим законом. Правова природа такої відповідальності не відрізняється від правової природи відповідальності, яка виникає на підставі статті 625 Цивільного кодексу України в частині її акцесорного характеру та похідної правової природи спору.
Таким чином, враховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 Цивільного кодексу України та Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір. 
У постанові від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18, провадження № 14-158цс20, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.
Також зазначила, що ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.
Подібні висновки також викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2023 року, справа № 420/2411/19.
Аналіз положень частини п`ятої статті 21 КАС України та частини першої статті 19 КАС України у їх поєднанні дозволяє зробити висновок, що юрисдикція спору про стягнення моральної шкоди із суб`єкта владних повноважень визначається як за правовою природою правовідносин, зокрема публічно-правових, так і у зв`язку з тим, чи пред`явлено позов про стягнення моральної шкоди в одному проваджені з вимогою про вирішення публічно-правового спору.
Ураховуючи те, що спір щодо нарахування, сплати та перерахунку соціальних виплат підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, а тому спір за позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України який подано з одночасним відшкодуванням моральної шкоди також підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 638/1620/20 (провадження № 61-3182св21).
За встановлених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спір між позивачем та ГУ ПФУ в Сумській області у даній справі є публічно-правовим та належить до компетенції адміністративного суду. 
Відтак суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження, оскільки позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Наведені у апеляційній скарзі посилання заявника на судову практику, висновків суду не спростовують, оскільки зазначені ним справи не є подібними за складом учасників та змістом спірних правовідносин до справи, що переглядається.
Посилання заявника на порушення порядку автоматизованого розподілу справи серед суддів місцевого суду також підтвердження не знайшли.
Пункт 2.3.11 Положення про АСДС (затвердженого рішенням Ради суддів України №39 від 11 листопада 2024 року), на який посилається заявник, як і Положення взагалі, не містять вимог щодо автоматичного виключення з усіх подальших розподілів судді, щодо якого був задоволений відвід.
Указаний пункт положення регулює порядок визначення складу колегії суддів у разі колегіального розгляду справи, а також повноваження зборів суддів щодо визначення складів постійно-діючих колегій суддів.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не належать до тих підстав з якими чинний процесуальний закон пов`язує можливість зміни або скасування оскаржуваного рішення.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді: В. І. Криворотенко 

М. В. Щербаченко