Справа №:755/21847/24
Провадження №: 2/755/4811/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2026 р.       м. Київ
Дніпровський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді Коваленко І.В.,
за участі секретаря судових засідань Грищенко С.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діє законний представник - ОСОБА_2 про стягнення коштів за житлово-комунальні послуги у порядку регресу з іншого співвласника квартири, -
в с т а н о в и в:
Рух справи 
12.12.2024 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діє законний представник неповнолітнього - ОСОБА_2 про стягнення коштів за житлово-комунальні послуги у порядку регресу з іншого співвласника квартири. Згідно заявлених позовних вимог позивач просила суд:
«Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) кошти за житлово-комунальні послуги у порядку регресу 23 684,04 гривень. 
Стягнути з законного представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) кошти за житлово-комунальні послуги у порядку регресу 23 684,04 гривень. 
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) понесені нею судові витрати. 
Стягнути з законного представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) понесені нею судові витрати.» 
13.12.2024 року в порядку автоматизованого розподілу справ між суддями позовну заяву передано на розгляд судді Коваленко І.В.
Судом в порядку ч.ч. 6, 8 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичних осіб - відповідачів у справі. Відповідь на такий запит надійшла 25.12.2024.
14.06.2024 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.
Окрім того, ухвалою суду задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору. Відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання позовної заяви про стягнення коштів за житлово-комунальні послуги у порядку регресу з іншого співвласника квартири на строк до винесення рішення.
Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. 
На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 ЦПК України).
Доводи позову
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18.06.2008 року, квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам її сім`ї - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який відповідно до свідоцтва про народження від 17 травня 2008 року серії НОМЕР_3 , станом на момент подання позовної заяви є неповнолітньою дитиною, рідним сином відповідача ОСОБА_2 та від імені та в інтересах якого діє відповідач ОСОБА_2 . Таким чином, позивач є власницею 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , а відповідачі є власниками 2/3 частин вказаної квартири. Позивач наголошувала, що відповідачі, будучи співвласниками квартири, ніяким чином не піклуються про своє майно, досить довгий час не сплачують за житлово-комунальні послуги та відмовляються відшкодовувати понесені позивачем витрати по оплаті цих послуг. Усі витрати по сплаті житлово-комунальних послуг покладені на позивача. За період з 16.01.2019 по 16.10.2024 позивач сплатила суму за житлово-комунальні послуги у розмірі 71 052, 13 гривень та таким чином виконала солідарний обов`язок щодо оплати таких послуг. У зв`язку з цим, вважала, що відповідачі повинні відшкодувати їй 47 368, 86 гривень, що відповідає їх частці у квартири АДРЕСА_1 . 
Щодо правової позиції відповідачів
Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичних осіб - відповідача.
Згідно з наданим витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва, відповідачі - ОСОБА_2 з 22.05.1981 року по т.ч. та ОСОБА_3 з 22.05.2008 року по т.ч. зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .
За змістом ч.ч. 6, 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка …> надсилається …> разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням …> за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його.
Згідно з п. 5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його.
За змістом п. 4 вказаного Порядку особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Судова кореспонденція є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).
Суд направляв на зареєстровану адресу відповідачів копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд.
Відповідачі кореспонденцію суду не отримала, вона повернулась до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання»
Правом подання відзив на позовну заяву відповідачі не скористались. 
Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.
Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.
Зважаючи на те, що відповідачів належним чином повідомлено про розгляд справи (за зареєстрованим місцем проживання, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.
Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити її правову позицію щодо предмета спору.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачами відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 , відповідачу ОСОБА_2 , неповнолітньому ОСОБА_3 на праві приватної, спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується про право власності на житло, видане Органом приватизації житла Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації 18 червня 2008 року. На підставі вказаного свідоцтва та технічного паспорту до нього квартира зареєстрована в Київському міському БТІ та занесена у реєстрову книгу за №6806 від 07.07.2008 р. (а.с. 30-31).
Окрім того, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та неповнолітній ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .
Матір`ю неповнолітнього відповідача ОСОБА_3 є гродадянка України, відповідачка ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_3 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві 17.05.2008 року.
Позивач ОСОБА_1 у період з 16.01.2019 року по 16.10.2024 року сплатила за надані житлово-комунальні послуги 71 052,13 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями та довідкою АТ КМ «Приватбанк» №TKJUK3T7UJH8A4C9 від 12.11.2024 року. 
Натомість відповідачі ОСОБА_2 ОСОБА_3 не здійснюють жодних платежів за спожиті житлово-комунальні послуги, які надаються співвласникам квартири АДРЕСА_1 .
Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права
Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Правовідносини з приводу користування та утримання будинком (квартирою), у тому числі тих, що належать громадянам на праві власності, регулюються, зокрема, ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».
Згідно зі ст. 13 Конституції України власність зобов`язує. 
Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Як слідує з ч.4 ст.319 ЦК України, власність зобов`язує, а відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Утримання житла - це комплекс робіт, спрямованих на створення необхідних умов для проживання людей і забезпечення збереження житлових будівель та технічного обладнання.
Відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України).
Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 369 ЦК України).
При цьому в силу дії норм ст. ст. 370, 372 ЦК України вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Статтею 151 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.
Згідно із ч.1,3 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.
Пунктом 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка, зокрема, є власником (співвласником) нерухомого майна.
Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
До житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.
При цьому, п ослуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку.
Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Виходячи з положень глави 26 ЦК України та загальних правових засад інституту спільної сумісної власності, співвласники зобов`язані брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик, які визначають його експлуатаційні якості. Кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній сумісній власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Виходячи зі змісту цих норм, у разі ухилення співвласника від участі у витратах на утримання спільної сумісної власності, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна. У свою чергу, такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними або зайвими.
Згідно ст.541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. За приписами ч.4 ст.543 ЦК України, виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.
Таким чином, враховуючи відсутність визначення часток у праві спільної сумісної власності та єдність квартири як предмета зобов`язання, відповідальність співвласників є солідарною. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч.4 ст.544 ЦК України). Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц та у постанові від 19 серпня 2020 року у справі №703/2200/15-ц. 
Солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг несуть саме дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача та користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами. (ч.3 ст.9 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). 
Відповідно до ст.ст. 24, 30, 34 ЦК України, людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла 18 років.
Відповідно до ст.ст. 47, 59 ЦПК України, неповнолітні особи віком від 14 до 18 років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена. Права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до 14 років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.
Відповідно до ст. 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.
Неповнолітня особа особисто несе відповідальність лише у випадках: 1) за порушення договору, укладеного нею самостійно відповідно до закону; 2) за порушення договору, укладеного за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника. Якщо у неповнолітньої особи недостатньо майна для відшкодування збитків, додаткову відповідальність несуть її батьки (усиновлювачі) або піклувальник. (ч.ч.1,2 ст.33 Цивільного кодексу України) Неповнолітня особа несе відповідальність за шкоду, завдану нею іншій особі, відповідно до статті 1179 цього Кодексу. (ч.3 ст.33 Цивільного кодексу України) 
За правилами статті 242 Цивільного кодексу України, законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей є їхні батьки (усиновлювачі).
Відповідно до ч. 1,7 ст. 177 СК України, батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Право батьків на управління майном дитини виникає на підставі прямої вказівки закону. При здійсненні повноважень щодо управління майном управитель діє від свого імені в інтересах неповнолітньої особи, яка є власником майна. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними.
Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України, права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена.
Таким чином, на момент пред`явлення позову ОСОБА_3 є неповнолітньою фізичною особою, а отже є особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності, а тому його права, свободи та інтереси повинна захищати його мати - відповідач по справі ОСОБА_2 .
Отже, оскільки позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , то позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом відповідно до їх часток у спільному майні, позаяк іншої домовленості між співвласниками щодо утримання квартири не встановлено.
Зважаючи на те, що позивачка у повному обсязі сплатила вартість житлово-комунальних послуг, які надаються співвласникам квартири АДРЕСА_1 , у неї виникло право вимагати від інших співвласників відшкодування понесених нею витрат на оплату житлово-комунальних послуг у розмірі, що відповідає частці відповідачів у спільному майні.
При цьому, суд враховує, що позивач заявляє до ОСОБА_2 ретроспективні вимоги «як до законного представника ОСОБА_2 », який станом на дату звернення до суду з цим позовом є неповнолітнім. 
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1ст. 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
За нормою статті 5 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
При цьому, суд враховує, що як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 756/3115/17 (провадження № 61-18653св20) реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20.02.2014).
З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, аналізуючи вищенаведені норми законодавства, в контексті виниклих правовідносин, приймаючи до уваги, що в судовому засідання знайшов підтвердження факт понесення позивачем витрат, пов`язаних з утриманням нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , також встановлено обов`язок відповідачів брати участь у таких витратах, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах свого недолітнього сина ОСОБА_3 , на користь позивача фактично понесених позивачем витрат по оплаті за утримання квартири за період з 16.01.2019 року по 16.10.2024 року, відповідно до їх частки у праві спільної часткової власності. 
Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 2/3 частини (1/3 частка ОСОБА_2 та 1/3 частка її сина ОСОБА_3 ) понесених позивачем витрат на оплату житлово-комунальних послуг, які надавались співвласникам квартири АДРЕСА_1 , у сумі 47 368,08 грн (71 052,13 грн /3 х 2 = 47 368,08 грн). 
Щодо судових витрат
Крім того, ч.5 ст. 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивач при подачі позову до суду не сплатила судового збору та звернулась до суду із клопотанням про відстрочення сплати судового збору. 
Ухвалою суду від 27.12.2024 року клопотання позивача було задоволено та відстрочено позивачці сплату судового збору в розмірі 2 422,40 грн на строк до винесення судового рішення у справі.
Частиною 2 ст.136 ЦПК України, якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.
Таким чином, з позивача підлягає до стягнення на користь держави судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, сплата яких була відстрочена до ухвалення судового рішення.
Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 2-5,11-13,141,196, 258, 259, 263, 268, 352, 354 ЦПК України, ст. ст. 3,7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. ст. 322, 360, 526, 541 ЦК України, суд -
у х в а л и в:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діє законний представник - ОСОБА_2 про стягнення коштів за житлово-комунальні послуги у порядку регресу з іншого співвласника квартири, - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) кошти за житлово-комунальні послуги у порядку регресу у розмірі 47 368,08 гривень (сорок сім тисяч триста шістдесят вісім гривень вісім копійок). 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 2 422,40 гривень судового збору. 
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 );
Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 )
Повний текст рішення суду складений 09 березня 2026 року.

Суддя          І.В.Коваленко