Номер провадження: 22-ц/813/4190/26 
Справа № 521/20373/23
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П., 
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
представники позивача – ОСОБА_2 
відповідач – ОСОБА_3 
представник відповідача -  ОСОБА_4 
розглянули у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 27 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Домусчі Л.В., у приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна,-

У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог та обставини справи.
До Малиновського районного суду м. Одеси 21.08.2023 року надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20.10.2023 року зазначену справу передано на розгляд до Приморського районного суду м. Одеси.
16.11.2023 зазначена справа надійшла до Приморського районного суду м. Одеси та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями розподілена на суддю Домусчі Л.В.
Ухвалою суду від 21.11.2023 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 20.12.2023 року.
03.01.2024 ОСОБА_1 надав суду зустрічний позов до ОСОБА_3 про поділ майна.
В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 16.05.2005 року зареєстровано шлюб. В шлюбі в них народилась донька - ОСОБА_5 . Згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12.09.2023 по справі № 521/13706/23 шлюб розірвано. Зазначає, що до вступу в шлюб ОСОБА_1 було укладено договір з ВАТ «Стікон» від 23.12.2002 року в подальшому до зазначеного договору було внесено зміни, згідно зазначеного договору ОСОБА_6 отримав у власність 9/10 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 77 кв.м., житлова 38 кв.м. Стосовно набуття у власність 13/25 частини домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_2 , загальна плоша 93 кв.м., житлова 53,9 кв.м., ОСОБА_1 зазначає, що вказане домоволодіння було набуте ним після продажу квартири, якою володів ОСОБА_6 до вступу в шлюб. Крім того автомобіль Toyota Rav 4, д.н.з. НОМЕР_1 кузов НОМЕР_2 , чорного кольору, куплено у шлюбі. Згоди щодо його продажу або вчинення інших дій щодо зазначеного автомобіля з боку ОСОБА_6 надано не було. Документи на автомобіль знаходяться у ОСОБА_3 . За період перебування у шлюбі ОСОБА_3 набула у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Правовстановлюючі документи на квартиру знаходяться у ОСОБА_3 за первісним позовом. Зазначає, що корпоративні права на ТОВ «ІНТЕРТЕХСЕРВІС ПЛЮС», були набуті самостійно ОСОБА_1 , без будь-якої участі ОСОБА_3 .
У зв`язку з вищевикладеним просить:
- визнати 9/10 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 77 кв.м., житлова 38 кв.м. особистою приватною власністю ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_3 виданий 26.05.2021, ІН НОМЕР_4 );
- визнати 13/25 частини домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_2 . Загальна плоша 93 кв. м., житлова 53,9 кв.м. особистою приватною власністю ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_3 виданий 26.05.2021, ІПН НОМЕР_4 );
- визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_3 виданий 26.05.2021, ІН НОМЕР_4 ) корпоративні права Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРТЕХСЕРВІС ПЛЮС», код ЄДРПОУ: 44492559, 65074, м. Одеса, вул. Качалова, 1;
- визнати 1/2 права власності за ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_3 виданий 26.05.2021, ІПН НОМЕР_4 ) на автомобіль Toyota Rav 4 державний номер НОМЕР_1 кузов НОМЕР_2 чорного кольору;
- визнати 1/2 права власності за ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_3 виданий 26.05.2021, ПН НОМЕР_4 ) на квартиру за адресою АДРЕСА_4 ;
- судові витрати покласти на Позивача за первісним позовом.
Ухвалою суду від 29.01.2024 прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 , пред`явлену до ОСОБА_3 про поділ майна.
11.11.2024 представник ОСОБА_3 – адвокат Клочко С.І. в підготовче засідання не з`явився, через систему «Електронний суд» надав клопотання, в якому просив залишити без розгляду позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя; повернути ОСОБА_3 сплачений судовий збір та скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 07.12.2023 року. Також надав клопотання, в якому просив підготовче засідання провести за відсутністю сторони позивачки.
Ухвалою суду від 11.11.2024 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, з урахуванням сплати судового збору. Клопотання представника ОСОБА_3 – адвоката Клочко С.І. – задоволено частково. Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя – залишено без розгляду. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.12.2023 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. В частині вимог заяви представника позивачки щодо повернення суми сплаченого судового збору при подачі позову – відмовлено.
24.01.2025 року представник ОСОБА_3 – адвокат Клочко С.І. через систему «Електронний суд» надав відзив, в якому просив поновити ОСОБА_3 строк для надання відзиву на зустрічну позовну заяву, у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 відмовити повністю.
В обґрунтування відзиву на зустрічний позов зазначено, що 9/10 частини квартири АДРЕСА_5 ; 13/25 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 та корпоративні права ТОВ «ІНТЕРТЕХСЕРВІС ПЛЮС» були придбані сторонами під час перебування у шлюбі, а тому ОСОБА_3 вважає, що вона на законних підставах володіє 1/2 від даного майнам та прав. Щодо транспортного засобу, то доказів та правових підстав для набуття ОСОБА_1 будь-яких прав на нього суду не надано. Що стосується квартири АДРЕСА_6 , то доказів та правових підстав для набуття ОСОБА_1 будь-яких прав на нього суду не надано.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 27 червня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна - задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 9/10 частини квартири АДРЕСА_5 , загальна площа 77 кв.м., житлова площа 38 кв.м.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 13/50 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 93 кв.м., житлова площа 53,9 кв.м, що становить 1/2 частину від 13/25 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 93 кв.м., житлова площа 53,9 кв.м.
Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на корпоративні права Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРТЕХСЕРВІС ПЛЮС».
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 15 140 гривень 00 копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції в оскаржуваній частині зазначив, що 9/10 частини квартири АДРЕСА_5 не є спільною сумісною власністю подружжя згідно ст.ст. 60, 72 СК України, оскільки була придбана ОСОБА_1 на підставі Договору № 363 інвестиційного будівництва житла в м. Одесі від 23.12.2002 року.
Таким чином відповідно до чинного законодавства вимога про визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на 9/10 частини квартири АДРЕСА_5 підлягає задоволенню.
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідачка подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.06.2025 в частині визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на 9/10 частини квартири АДРЕСА_5 .
Прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної вимоги в цій частині та визнати 9/10 частин квартири АДРЕСА_5 , спільною сумісною власністю подружжя — по 1/2 частині кожному.
В обґрунтування зазначає, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції частково, а саме: в частині визнання 9/10 частин квартири АДРЕСА_5 , особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
Вважає, що судом в оскаржуваній частині, рішення прийнято незаконно і необґрунтовано.
Суд неповністю з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи та обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, є недоведеними.
В обґрунтування своїх тверджень виходжу з наступного, 23.12.2002 між ВАТ «Стікон» (Підрядник) та ОСОБА_1 (Інвестором) укладено Договір № 363 інвестиційного будівництва житла в м. Одесі.
Реєстрація права власності на спірну частину квартири відбулась через 8 років після укладення первинного договору та через 5 років після реєстрації шлюбу, а саме: 20.04.2010 – у період шлюбу (шлюб з 16.07.2005 по 12.09.2023).
Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте під час шлюбу, вважається спільною сумісною власністю подружжя.
Суд не врахував, що реальне набуття у власність (державна реєстрація) є юридичним фактом, який має пріоритет для визначення права власності (висновок ВС, постанова від 30.06.2021 у справі №334/4220/18).
Таким чином, судом першої інстанції при прийнятті рішення порушено презумпцію спільності майна подружжя.
Додаткові угоди щодо зміни квартири укладались уже у шлюбі, а тому створювали нові зобов`язання, і фінансувались із спільних коштів подружжя. Крім того, всі ремонтні роботи у спірній квартирі виконувались після реєстрації права власності, у період шлюбу і за спільні сімейні кошти подружжя.
Тягар доказування особистого характеру майна лежить на стороні, яка його заявляє (висновок ВС, постанова від 21.11.2018 у справі №372/504/17).
Доказів того, що оплата за об`єкт або 100% фінансування була здійснена до шлюбу, ОСОБА_1 не надав.
Таким чином, судом першої інстанції при прийнятті рішення спростовано презумпцію спільності майна подружжя без належних доказів з боку ОСОБА_1 ..
У матеріалах справи відсутні докази того, що всі кошти на будівництво квартири були особистими коштами ОСОБА_1 , набутими ним до шлюбу.
У той же час Верховний Суд наголошує, що важливим є не тільки момент укладення договору, а й джерело коштів та фактична участь іншого з подружжя (висновок ВС, постанова від 24.05.2017 у справі №6-843цс17).
Таким чином, судом першої інстанції при прийнятті рішення не враховано джерела походження коштів на будівництво (оплату) спірної частини квартири.
Під час шлюбу відповідач та ОСОБА_1 спільно володіли частиною квартири, що підтверджує її використання як спільне сімейне майно, а це також є ознакою спільної власності (п. 30 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007).
Таким чином, судом першої інстанції при прийнятті рішення не враховано чинник спільного володіння частиною квартири.
Позиція учасників справи.
Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник позивача надав відзив на апеляційну скаргу, в якій просить суд залишити апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.06.2025 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна - без задоволення, а судове рішення - без змін.
Вказує, що доводи, викладені скаржником у своїй апеляційній скарзі є необґрунтованими та такими що не відповідають дійсності.
Вважає, що скаржник не довів фактів порушення судом норм матеріального права, а апеляційна скарга ґрунтується лише на припущеннях та міркуваннях.
Щодо явки сторін.
Представники сторін з`явились до судового засідання та надали свої пояснення до судових дебат, інші учасники по справі належним чином повідомлені про час та дату судового засідання, однак до судового засідання не з`явились та заяв про відкладення не надавали, що у відповідності до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному перегляду.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача та сторону позивача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже, предметом апеляційного перегляду, з огляду на вимоги ч.1 ст. 367 ЦПК України, є рішення Приморського районного суду міста Одеси від 27 червня 2025 року лише в частині визнання за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 9/10 частини квартири АДРЕСА_5 , загальна площа 77 кв.м., житлова площа 38 кв.м.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 16.07.2005 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб, актовий запис № 790.
Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12.09.2023 року у справі № 521/13706/23, яке не оскаржувалось та набрало законної сили 12.10.2023 року.
Таким чином, сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.07.2005 року по 12.09.2023 року.
Предметом позовних вимог є визнання майна особистою власністю та поділ майна подружжя.
Відповідно до ст. 3 СК України смію складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
Спільна сумісна власність - це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.
Статтею 57 СК України встановлено, що майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка зокрема є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України).
У ст. 60 СК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.
Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.
Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Аналізуючи вказані норми матеріального права в сукупності, суд вбачає, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини виходячи зі ст. 70 СК України, є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення викладені у ч. 2 ст. 372 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 4 ст. 368 ЦК України); майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів (ст. 175 СК України); земельні ділянки членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними (ст. 89 ЗК України); квартира (будинок), передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), у їх спільну сумісну власність (ч. 2 ст. 8 Закону № 2482-ХІІ); приміщення загального користування, опорні конструкції багатоквартирного будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у багатоквартирному житловому будинку - належать співвласникам будинку (ч. 2 ст. 382 ЦК України); майно, набуте жінкою та чоловіком за час спільного проживання однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ст. 74 СК України).
Як роз`яснено в п.п. 23, 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. (ст. 61 СК України).
Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.
Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.
Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 334/4220/18 (провадження № 61-19010св20), від 07 липня 2021 року у справі № 760/18983/16 (провадження № 61-16673св20), у постанові Верховного суду від 23.02.2023 року у справі № 405/3776/19.
Як вбачається з матеріалів справ, 23.12.2002 року між ВАТ «Стікон» (Підрядник) та ОСОБА_1 (Інвестором) було укладено Договір № 363 інвестиційного будівництва житла в м. Одесі.
Згідно п. 1.2 Договору предметом договору є здійснення Підрядником будівництва житлових будинків та виконання ним робіт з розбудови міських інженерних споруд, комунікацій, міської інфраструктури та одержання Інвестором у власність двокімнатної квартири АДРЕСА_7 .
Відповідно до п. 2.1. сума інвестицій визначена сторонами у розмірі 152900 гривень і призначено для покриття затрат на будівництво житла, інженерних споруд і комунікацій, розвиток міської інфраструктури і витрати пов`язані з передачею житла місцевим органам влади, бюджетним та некомерційним організаціям та відселення з місця будівництва.
Пункт 2.2. визначає, що визначена в п.2.1. сума інвестицій є остаточною та зміні не підлягає і передбачає передачу матеріальних ресурсів(сталь арматурна А-1, А-3), у строк до 1 січня 2003 року.
Згідно Додаткової угоди до Договору від 09.12.2005 року сторони дійшли згоди про внесення змін до договору, у т.ч. у п. 1.2., а саме: «предметом договору є здійснення Підрядником будівництва житлових будинків та виконання ним робіт з розбудови міських інженерних споруд, комунікацій, міської інфраструктури та одержання Інвестором у власність двокімнатної квартири АДРЕСА_8 .».
Згідно Додаткової угоди до Договору від 26.01.2010 року сторони уклали додаткову угоду до Договору, а саме: «у зв`язку з передачею 1/10 частини своїх прав за договором № 363 інвестування будівництва житла в м. Одесі від 23 грудня 2002 року, з урахуванням додаткової угоди від 9 грудня 2005 року, ОСОБА_1 громадянину ОСОБА_8 , Сторони дійшли згоди внести такі зміни у преамбулу цього договору та викласти її в такій редакції: ТОВ «Стікон», Замовник-Інвестор, та ОСОБА_1 й ОСОБА_8 , у долях 9/10 та 1/10 відповідно, іменовані надалі Співінвестор, разом іменовані Сторонами, уклали цей Договір, інвестування будівництва житла в м. Одесі (далі -Договір) про нижченаведене:» далі за текстом».
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 328492403 від 07.04.2023 року право власності на 9/10 частини квартири АДРЕСА_5 зареєстроване за ОСОБА_1 з 20.04.2010 року на підставі свідоцтва про право власності, НОМЕР_5 , 14.04.2010, Виконавчий комітет Одеської міської ради.
Вказана частина спірної квартири не є спільною сумісною власністю подружжя згідно ст.ст. 60, 72 СК України, оскільки була придбана ОСОБА_1 на підставі Договору № 363 інвестиційного будівництва житла в м. Одесі від 23.12.2002 року.
Таким чином відповідно до чинного законодавства вимога про визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на 9/10 частини квартири АДРЕСА_5 підлягає задоволенню.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною відповідача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.
Досліджуючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що 23.12.2002 між ВАТ «Стікон» та ОСОБА_1 укладено договір інвестиційного будівництва житла №363, предметом якого було інвестування будівництва квартири.
Шлюб між сторонами укладено 16.05.2005 року, тобто після укладення інвестиційного договору.
Згідно з умовами договору інвестор зобов`язувався внести визначену суму інвестицій у встановлений строк, при цьому сума інвестиції визначена сторонами як остаточна та такою, що не підлягає зміні, а строк внесення інвестицій визначено до 01.01.2003 року, тобто до укладення шлюбу між сторонами.
Право власності на 9/10 частин квартири АДРЕСА_5 було зареєстровано за ОСОБА_1 20.04.2010 року на підставі свідоцтва про право власності.
Скаржник вважає, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки державна реєстрація права власності відбулася у період шлюбу, а також посилається на презумпцію спільності майна подружжя.
Однак такі доводи не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.
Водночас положення цієї статті застосовуються з урахуванням характеру набуття майна та джерела його придбання.
У правових висновках Верховного Суду неодноразово зазначалося, що майнові права, набуті одним із подружжя до укладення шлюбу, є його особистою приватною власністю, навіть якщо реалізація таких прав (у тому числі оформлення права власності) відбулася після укладення шлюбу.
З матеріалів справи вбачається, що право вимоги на отримання квартири виникло у ОСОБА_1 на підставі договору інвестування від 23.12.2002 року, тобто до укладення шлюбу.
Саме з моменту укладення такого договору у інвестора виникли майнові права на майбутній об`єкт нерухомості, які є об`єктом цивільних прав відповідно до статті 190 ЦК України.
Отже, державна реєстрація права власності у 2010 році є лише реалізацією майнового права, набутого до шлюбу, і сама по собі не змінює правового режиму такого майна.
Посилання скаржника на те, що додаткові угоди укладались під час шлюбу, також не спростовують висновків суду.
Як встановлено судом першої інстанції та колегією суддів, додаткові угоди стосувалися зміни номера квартири, уточнення поштової адреси об`єкта, передачі 1/10 частини прав іншому співінвестору.
Зазначені зміни не створювали нових фінансових зобов`язань та не змінювали джерело та строки фінансування інвестиції які були до укладення шлюбу.
Відтак такі обставини не свідчать про набуття спірного майна за рахунок спільних коштів подружжя.
Доводи скаржника про проведення ремонту у квартирі під час шлюбу не можуть бути підставою для визнання права спільної власності на спірне майно.
Навіть у разі здійснення поліпшень за рахунок спільних коштів подружжя такі обставини можуть бути підставою для вирішення питання про компенсацію витрат, однак не змінюють правового режиму особистого майна одного з подружжя, крім того скаржником будь яких доказів на підтвердження вказаного не надано.
Посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 30.06.2021 у справі №334/4220/18 не є релевантним до спірних правовідносин, оскільки у зазначеній справі розглядались правовідносини щодо самочинного будівництва, що відрізняються за предметом та підставами виникнення прав.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України суд враховує правові висновки Верховного Суду лише у подібних правовідносинах, що у даному випадку відсутнє.
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у оскаржуваній частині.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Щодо судових витрат.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Відповідно до частини першої, пунктів 1, 2 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача; у разі відмови в позові – на позивача; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);
3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Як встановлено матеріалами справи, у відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача просив стягнути судові витрати понесені ним у зв`язку з розглядом справи в суді та на підтвердження надав Договір про надання правової допомоги № 07/05 від 07.05.2025 року.
Відповідно до п. 4.1 Договору, вартість наданих юридичних послуг АДВОКАТ визначає самостійно після одержання від КЛІЄНТА замовлення на надання юридичної допомоги, та виставляє КЛІЄНТУ відповідний рахунок.
Згідно з п. 4. 5 Договору, за результатами надання юридичної допомоги складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої АДВОКАТОМ юридичної допомоги і її вартість. Акт надсилається КЛІЄНТУ АДВОКАТОМ факсимільним зв`язком або поштою.
На письмову вимогу КЛІЄНТА, АДВОКАТ може надавати Акти про надання юридичної допомоги, в яких буде вказано перелік наданої юридичної допомоги із ідентифікацією.
03.03.2026 року адвокатом Подорожнім А. С. було виставлено рахунок ОСОБА_1 № 03/03 на суму 14 000 грн. Цього ж дня був підписаний Акт наданих послуг.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, наведеного в частині четвертій статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).
06 березня 2026 року ОСОБА_3 було отримано заяву про стягнення витрат на правову допомогу у підсистемі «Електронний суд».
Однак, колегія суддів звертає увагу, що заперечення, щодо розміру витрат на правову допомогу від ОСОБА_3 не надійшли.
Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19 вказано, що: 1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 ЦК України; 3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах – фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення – при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18. При цьому, договір про надання правової допомоги та подані на підтвердження його виконання докази, повинні бути пов`язаними з розглядом конкретної судової справи.
Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи складність справи, що апеляційну скаргу було залишено без задоволення, необхідність надання адвокатом послуг під час розгляду справи в суді апеляційної інстанцій та їх характер, необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, пов`язаність цих витрат із розглядом справи, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 коштів у сумі – 14000 грн. як витрат на професійну правничу допомогу.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 27 червня 2025 року – залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті правової допомоги у розмірі 14 000 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         М.В. Назарова

Ю.П. Лозко