Справа № 127/33432/25
Провадження № 22-ц/801/701/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року	Справа № 127/33432/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Оніщука В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Копаничук С. Г., Рибчинського В. П.,

учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг»,
відповідач – ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Мишковської Тетяни Миколаївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 січня 2026 року, ухвалене у складі судді Іщук Т. П. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог 
У жовтні 2025 року ТОВ «Ум Факторинг» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позов обґрунтовано тим, що 16 червня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 у електронному вигляді було укладено кредитний договір №1573211.
На підставі договору відповідач отримав кредитні кошти в сумі 3 000 грн шляхом їх зарахування на його банківську картку № НОМЕР_1 . Строк кредитування становить 360 днів, процентна ставка за користування коштами — 1,5 % від суми кредиту за кожний день протягом терміну дії договору.
Протягом дії договору нараховані відсотки за користування кредитом, які відповідачем не погашені. 
18 грудня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Ум Факторинг» було укладено договір факторингу №18/12/24, відповідно до умов якого позивач набув права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №1573211 від 16 червня 2024 року, 
За умовами Договору п. 1.5.1, стандартна процентна ставка становить 1,5 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3 Договору. На момент укладення договору зазначена ставка відповідала вимогам чинного законодавства. 
Однак, 22 листопада 2023 року було прийнято Закон України № 3498-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який встановив імперативні обмеження щодо максимального розміру денної процентної ставки за договорами споживчого кредиту.
Позивач, дотримуючись вимог чинного законодавства, здійснив перерахунок заборгованості за відсотками, застосовуючи з 20 серпня 2024 року ставку в розмірі 1% на день:
1.1 Розрахунок відсотків за період по 19 серпня 2024 року: 3 000,00 грн х 1,5 / 100 х 64 = 2 880,00 грн. 
1.2. Розрахунок відсотків за період з 20 серпня 2024 року: 3 000,00 грн х 1/ 100 х 295 = 8 850,00 грн. 
Таким чином, загальний розмір заборгованості за кредитом визначений позивачем у загальному розмірі 14 730,00 грн.
Посилаючись на викладене, позивач звернувшись в суд із даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за вказаним кредитним договором у зазначеному розмірі, вирішити питання судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 січня 2026 року позов було задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ум Факторинг» заборгованість за договором №1573211 про надання споживчого кредиту від 16 червня 2024 року в розмірі 14 730 грн, а також 2 422,40 грн судового збору.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав їх доведеними у повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із таким рішенням, адвокат Мишковська Т. М. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, та вирішити питання судових витрат.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 03 лютого 2026 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя - доповідач) Оніщук В. В., судді: Копаничук С. Г., Рибчинський В. П..
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 лютого 2026 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 березня 2026 року:
- прийнято часткову відмову позивача від позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками по договору;
- рішення суду першої інстанції у частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками визнано нечинним;
- закрито провадження у справі у відповідній частині.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
У апеляційній скарзі зазначено, що ОСОБА_1 з 26 липня 2023 року згідно Указу Президента України № 452/23 від 26 липня 2023 року був призваний до Збройних Сил України за призивом по мобілізації та на даний час є військовослужбовцем, має статус учасника бойових дій.
Отже, на відповідача поширюються пільги, передбачені ч. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», тому він має право на звільнення від сплати процентів за користування кредитом, оскільки в період нарахування процентів за користування кредитом він перебував на військовій службі в Збройних Силах України, а тому позовні вимоги в частині стягнення процентів в сумі 11 730 грн не підлягали задоволенню.
До позовної заяви позивач надав витяг з Реєстру Боржників до Договору факторингу, проте надана копія не відповідає вимогам чинного законодавства щодо витягу з документу, так доданий витяг не містить жодного підпису, печатки і ніким не засвідчений, отже, не може слугувати доказом передачі позивачу права вимоги за кредитом відповідача. 
У зв`язку з недоведеністю обставин, наведених в обґрунтування позову, щодо переходу до позивача права вимоги до відповідача за вказаним договором, не доведено виникнення між сторонами правовідносин з приводу обов`язку відповідача сплатити заборгованість за договором на користь позивача.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача з урахуванням відмови від частини позовних вимог про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за відсотками, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції щодо стягнення тіла кредиту – без змін.

Фактичні обставини, встановлені судом
16 червня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort» №1573211:
1.1. На умовах, встановлених Договором, Товариство надає Споживачу кошти у кредит в національній валюті України – гривні, а Споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. 
1.2. Сума кредиту (загальний розмір) складає: 3 000,00 гривень. Тип кредиту – кредит. 
1.3. Строк кредиту - 360 дні (в)(день). 
1.4. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів.
1.5. Тип процентної ставки – фіксована. За користування кредитом нараховуються проценти в наступному порядку та на таких умовах: 
1.5.1. Стандартна процентна ставка становить 1.5 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього Договору. 
1.5.2. Знижена процентна ставка становить 1.425 % в день та застосовується у випадку, якщо Споживач, як учасник Програми лояльності Товариства, до 16.07.2024 або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в Графіку платежів.
2.1. Кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на рахунок Споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача № НОМЕР_1 .
Як слідує із умов договору, він підписаний електронним підписом.
Факт перерахування кредитних коштів у розмірі 3 000 грн на картковий рахунок ОСОБА_1 підтверджується довідкою ТОВ «Пейтек», довідкою АТ «Акцент Банк» та випискою порахунку відповідача, наданою на вимогу суду за клопотанням позивача (а. с. 72-76).
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором станом на 18 грудня 2024 року розмір заборгованості за договором становить 14 730 грн, з яких 3 000 грн – тіло кредиту, 11 730 грн – відсотки.
18 грудня 2024 року між ТОВ «Ум Факторинг» та ТОВ «Селфі Кредит» укладено договір факторингу №18/12/24, відповідно до умов якого ТОВ «Ум Факторинг» набуло права грошової вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, зокрема, до ОСОБА_1 за кредитним договором №1573211.
Цього ж дня ТОВ «Ум Факторинг» та ТОВ «Селфі Кредит» було підписано Акт прийому-передачі реєстру боржників до вказаного договору.
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу №18/12/24, від 18 грудня 2024 року, ТОВ «Ум Факторинг» набуло права вимоги до відповідача за кредитним договором №1573211 від 16 червня 2024 року на суму 14 730 грн.
Розрахунок між первісним кредитором та позивачем за договором факторингу у розмірі 1 790 099,84 грн підтверджується платіжною інструкцією № 201 від 19 грудня 2024 року.

Позиція суду апеляційної інстанції 
Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Оскільки ухвалою Вінницького апеляційного суду прийнято відмову позивача від позовних вимог у частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками, рішення суду переглядається виключно у частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту.
Згідно ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Із прийняттям ЗУ «Про електронну комерцію» № 675-VIII (надалі - Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У ст. 3 ЗУ «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 ЗУ «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Згідно зі ст. 13 ЗУ «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію».
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст. 1048 ЦК України).
Згідно із частиною першою ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою.
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно ст. 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Електронний договір № 1573211 укладений між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 16 червня 2024 року шляхом ідентифікації позичальника та використання ним електронного цифрового підпису, що узгоджується з вимогами законодавства.
ОСОБА_1 не заперечує факту укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів у розмірі 3 000 грн, а тому такий є встановленим.
У апеляційній скарзі адвокат Мишковська Т. М. зазначає, що позивачем не доведено належними доказами переходу права грошової вимоги за вказаним договором від первісного кредитора ТОВ «Селфі Кредит» до ТОВ «Ум Факторинг».
Як видно із матеріалів справи, позовна заява подана ТОВ «Ум Факторинг» через систему «Електронний суд». 
Судом встановлено, що до позовної заяви позивач додав копію договору факторингу від 18 грудня 2024 року №18/12/24, витяг із акту приймання-передачі реєстру боржників від 18 грудня 2024 року до договору факторингу, докази оплати договору факторингу.
Згідно із ч. 1 ст. 14 ЦПК України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система. 
Відповідно до ч. 5, 6 ст. 43 ЦПК України документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року №1845/0/15-21 затверджено Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі - Положення про ЄСІТС), яке визначає порядок функціонування в судах та органах системи правосуддя окремих підсистем (модулів) ЄСІТС, зокрема підсистем «Електронний кабінет», «Електронний суд» та підсистеми відеоконференцзв`язку; порядок вчинення процесуальних дій в електронній формі з використанням таких підсистем; особливості використання в судах та органах системи правосуддя іншого програмного забезпечення в перехідний період до початку функціонування ЄСІТС у складі всіх підсистем (модулів) (п. 2 Положення).
Відповідно до п. 16 Положення про ЄСІТС процесуальні документи та докази можуть подаватися до суду в електронній формі, а процесуальні дії – вчинятися в електронній формі виключно за допомогою ЄСІТС, за винятком випадків, передбачених процесуальним законом, цим положенням, а також випадків, коли суд до якого подаються документи та докази не інтегровано до ЄСІТС.
У п. 26 Положення про ЄСІТС передбачено, що електронні документи створюються із застосуванням вбудованого текстового редактора шляхом заповнення форм документів, передбачених Інструкцією користувача Електронного суду, підписуються кваліфікованим електронним підписом (підписами) його підписувача (підписувачів) та надсилаються засобами відповідної підсистеми ЄСІТС.
Згідно із п. 27 Положення про ЄСІТС до створених в Електронному суді документів користувачі можуть додавати інші файли (зображення, відеофайли тощо). Відповідні додані файли (додатки) підписуються кваліфікованим електронним підписом користувачів разом зі створеними в Електронному суді документами, до яких вони додаються. Технічні вимоги щодо форм електронних документів та їхніх додатків, обмеження щодо їхнього розміру, формату та інших характеристик встановлюються Інструкцією користувача Електронного суду.
Зважаючи на підписання електронним підписом позовної заяви, додатком до якої є витяг із акту приймання-передачі реєстру боржників від 18 грудня 2024 року до договору факторингу № 18/12/24 від 18 грудня 2024 року, доводи апеляційної скарги про недоведеність позовних вимог у частині переходу до позивача права грошової вимоги за договором факторингу є необґрунтованими.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Отже, доводи апеляційної скарги по суті не знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, колегія суддів, враховуючи часткову відмову позивача від позовних вимог, яка була прийнята судом апеляційної інстанції, доходить висновку про зміну рішення суду першої інстанції.

Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки позовні вимоги задоволено на 20,4 % (3 000 грн х 100 х 14 730 грн), з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ум Факторинг» слід пропорційно стягнути 494,17 грн сплаченого ним судового збору за подання позовної заяви.
У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просила суд стягнути з позивача на його користь судові витрати на правничу допомогу у розмірі 4 500 грн.
Вирішуючи питання про стягнення судових витрат на правничу допомогу на користь відповідача апеляційний суд виходить із того, що доводи апеляційної скарги про відмову у стягненні з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ум Факторинг» заборгованості за тілом кредиту виявились безпідставними.
Водночас позивач відмовився від позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками з огляду на статус відповідача як військовослужбовця. 
Втім матеріали справи не містять доказів того, що ТОВ «Ум Факторинг» або ж первісному кредитору було відомо про таку обставину до подання стороною відповідача апеляційної скарги на рішення у цій справі та надання ним відповідних документів на підтвердження статусу військовослужбовця.
За таких обставин, враховуючи засади цивільного судочинства, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для стягнення з ТОВ «Ум Факторинг» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, а також витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Мишковської Тетяни Миколаївни в інтересах ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 січня 2026 року змінити.
Стягнути з ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» заборгованість за кредитним договором № 1573211 від 16 червня 2024 року у розмірі 3 000 грн (три тисячі грн).
Стягнути з ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 494,17 грн (чотириста дев`яносто чотири грн 17 коп).
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий     В. В. Оніщук

Судді   С. Г. Копаничук 

В. П. Рибчинський