ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 463/12361/21
провадження № 61-10854св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Роман Тадейович,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 06 червня 2024 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі - ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»), приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Гусака Р. Т. про визнання незаконним висновку, скасування державної реєстрації права власності, визначення частки у праві власності.
Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його та відповідача ОСОБА_2 мати - ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину будинку та земельної ділянки кадастровий номер 4610137200:086011:0079, площею 0,0523 га за адресою: АДРЕСА_1 , які належали померлій на підставі свідоцтва про право власності від 27 червня 1978 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку) від 03 червня 2013 року.
Інша 1/2 частина будинку та земельної ділянки належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 09 грудня 1988 року, укладеному між ним та покійною ОСОБА_3 .
Відповідно до заповіту від 18 квітня 2016 року, який посвідчено приватним нотаріусом Гавриловою В. А., його мати заповіла йому належну їй 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .
У визначений законодавством шестимісячний термін він звернувся до приватного нотаріуса Гаврилової В. А. із заявою про прийняття спадщини; нотаріусом було заведено спадкову справу за № 62390300.
Проте, його брат - ОСОБА_2 також подав заяву про прийняття спадщини на підставі частини першої статті 1241 ЦК України, претендуючи як повнолітній непрацездатний за віком син спадкодавці на обов`язкову частку у спадщині.
Також в ході розгляду судом іншої справи відповідачем було долучено до матеріалів справи копію витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 серпня 2019 року про те, що на його ім`я зареєстровано на праві власності 18/25 частки буд. АДРЕСА_1 , а не 1/2 відповідно до договору дарування від 09 грудня 1988 року. Вказану реєстрацію було проведено приватним нотаріусом Гусаком Р. Т. Підставою виникнення права власності вказано: довідку ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 81 від 11 липня 2019 року; висновок Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації № 910 від 27 травня 1995 року; рішення Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 209 від 14 березня 1989 року та договір дарування № 4113 від 09 грудня 1988 року, посвідчений Четвертою львівською нотаріальною конторою.
Позивач вважав, що при реєстрації права власності ОСОБА_2 на 18/25 часток будинку приватним нотаріусом Гусаком Р. Т. допущено ряд незаконних дій: не зазначено про декларацію введення в експлуатацію будинку (через її фактичну відсутність), не було долучено та вказано при реєстрації прав власності технічну документацію (технічний паспорт) на весь об`єкт нерухомості (будинок). Висновок Львівського МБТІ № 910 про визначення ідеальних часток між співвласниками не може слугувати підставою реєстрації права власності і тим більше не може бути підставою збільшення частки одного із співвласників у праві спільної власності. Позивачу достеменно відомо, що мати сторін жодних дозволів про добудови чи реконструкції відповідачу не давала, письмово не зверталася до жодних органів та не підписувала дозволів.
Таким чином, зареєструвавши за собою право власності на збільшену частку у майні, яка належала також і померлій ОСОБА_3 (без її на те згоди), спадкоємцем якої є позивач, відповідач порушив право позивача на спадкування у тій частці, яка була належна спадкодавцю ОСОБА_3 .
Просив суд:
визнати незаконним та скасувати висновок Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації № 910 від 27 травня 1995 року про визначення ідеальних часток між співвласниками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на буд. АДРЕСА_1 ;
скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на частку в розмірі 18/25 на буд. АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , індексний № 48303462 від 19 серпня 2019 року, яке було прийнято приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Т.; 
скасувати державну реєстрацію права власності на частку в розмірі 18/25 на буд. АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , яка була зареєстрована 19 серпня 2019 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Т.;
визначити, що частка ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в праві спільної власності на буд. АДРЕСА_1 становить 1/2;
визначити, що частка ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку кадастровий № 4610137200:08:011:0079 площею 0,0523 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , становить 1/2.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що безпідставними є доводи позивача про те, що ОСОБА_3 із заявою про надання висновку про визначення ідеальних часток будинковолодіння не зверталася, а проведена ОСОБА_2 реконструкція виділених йому на підставі договору дарування приміщень була самовільно розпочата без будь-яких дозвільних на те документів, оскільки указане спростовується матеріалами справи. Більше того, як спірний висновок про визначення ідеальних часток будинковолодіння, так і проведена відповідачем ОСОБА_2 реконструкція, мали місце ще задовго до смерті ОСОБА_3 , однак не надано жодних доказів того, що остання як співвласник спірного майна та особа, чиї права могли бути порушені, мала будь-які заперечення щодо визначеного розміру ідеальних часток чи проведення відповідачем реконструкції. Не свідчить про наявність таких заперечень і посилання позивача на те, що ОСОБА_3 підписала заповіти на користь позивача від 09 грудня 1988 року та 18 квітня 2016 року, у яких вона зазначає, що «заповідає ОСОБА_1 належну їй 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 », а отже була впевнена, що їй належить 1/2 частка.
За вказаних обставин необґрунтованими суд вважає і посилання позивача на постанову Верховного Суду від 17 квітня 2020 року у справі № 457/238/18, оскільки, як вбачається зі змісту такої, вказана справа стосується інших обставин.
Не дають підстав для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і проведеної за відповідачем державної реєстрації права власності і посилання позивача на акт комісії за результатами проведення камеральної перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державного реєстратора - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Гусака Р. Т., яким встановлено факт порушення законодавства у сфері державної реєстрації прав, оскільки допущена суб`єктом владних повноважень помилка не може мати наслідком непропорційне втручання в нове право відповідача та перекладати на нього всі негативні наслідки такої помилки, з урахуванням встановлених судом обставин щодо тривалості та добросовісності користування відповідачем нерухомим майном. 
Крім цього, рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, а тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18)).
В ході розгляду справи, зокрема з пояснень сторін встановлено, що відповідачем здійснено добудову саме тієї частини будинку, яка визначена договором дарування частки будинку, а тому відсутні підстави вважати, що така реконструкція вплинула на право власності ОСОБА_3 . Більше того, як вбачається із представленої позивачем копії довідки ОКП «БТІ та ЕО» від 11 липня 2019 року (т. 1, а. с. 19), згідно з матеріалами інвентаризаційної справи ЛОДК «БТІ та ЕО» житловий будинок АДРЕСА_2 , був зареєстрований в ЛМБТІ за р. № 2269 на праві спільної часткової власності за ОСОБА_3 (1/2) та ОСОБА_2 (1/2), а в подальшому на підставі рішення Червоноармійського райвиконкому м. Львова від 14 березня 1989 року за № 209 ОСОБА_2 було здійснено прибудову до будинку та висновком Львівського МБТІ від 27 травня 1995 року за № 910 проведено розрахунок часток між співвласниками після здійсненої побудови, зокрема ОСОБА_3 відійшли у власність приміщення загальною площею 87,4 кв. м, що становить 7/25 частини будинку, а ОСОБА_2 відійшли у власність приміщення загальною площею 179,1 кв. м. Загальна площа будинку після здійснення прибудови становить 266,5 кв. м.
Таким чином, хоча розмір частки ОСОБА_3 змінився з 1/2 на 7/25, загальна площа такої збільшилась з 68,8 кв. м (137,6 кв. м / 2) до 87,4 кв. м, а відповідно доводи щодо порушення відповідачем ОСОБА_2 права позивача на спадкування у тій частці, яка була належна спадкодавцю ОСОБА_3 , не знайшли свого підтвердження.
Оскільки судом встановлено, що висновок Львівського МБТІ № 910 від 27 травня 1995 року про визначення ідеальних часток між співвласниками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на будинок надано саме за спільним замовленням останніх, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_2 реконструкцію проведено без згоди іншого співвласника, а також що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на частку в розмірі 18/25 на будинок на ім`я ОСОБА_2 порушує будь-які права позивача.
Не вбачає суд підстав і для задоволення позовних вимог в частині визначення, що частка ОСОБА_3 в праві спільної власності на будинок та на земельну ділянку кадастровий № 4610137200:08:011:0079, площею 0,0523 га, становить 1/2, оскільки визначення за померлим частки у спільній власності на нерухоме майно суперечить вимогам статті 3 ЦПК України, статтям 27-31 ЦПК України, так як судом не може бути вирішено питання про права особи, яка не є стороною у справі та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності, оскільки відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України її цивільна правоздатність припинилася.
В той же час суд відхиляє доводи відповідача та його представника з приводу пропуску позивачем позовної давності та наявності підстав для закриття провадження у справі в частині позовних вимог, оскільки в ході розгляду справи судом встановлено, що позивач дізнався про реєстрацію за відповідачем 18/25 частин спірного будинку лише 16 березня 2021 року, з позовною заявою звернувся 03 листопада 2021 року, тобто в межах строків, встановлених статтею 257 ЦК України, а позовні вимоги у цій справі заявлені з інших підстав, ніж у справі № 463/3998/19.
Додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2023 року стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12 000,00 грн судових витрат.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Львівського апеляційного суду від 06 червня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задоволено.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на частку в розмірі 18/25 на буд. АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , індексний № 48303462 від 19 серпня 2019 року, яке було прийнято приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Т.
Скасовано державну реєстрацію права власності на частку в розмірі 18/25 на буд. АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , яка була зареєстрована 19 серпня 2019 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Т.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2023 року змінено.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6 000,00 грн витрат за правничу допомогу в суді першої інстанції.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про те, що ОСОБА_2 здійснив добудову до подарованої йому частини буд. АДРЕСА_1 на підставі дозвільних документів і разом із ОСОБА_3 16 травня 1995 року звернулися із заявою про надання висновку про визначення ідеальних часток будинковолодіння (а. с. 75). Спільне замовлення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 висновку про визначення ідеальних часток у будинку свідчить про те, що ОСОБА_3 дала згоду ОСОБА_2 на реконструкцію своєї частини будинку з метою добудови додаткових приміщень, і не оскаржувала такої за життя. 
ОСОБА_1 на цей час користується приміщеннями, які згідно з висновком Львівського МБТІ від 27 травня 1995 року № 910 відійшли до ОСОБА_3 (7/25), а ОСОБА_2 - відповідно своїми приміщеннями (18/25) і з приводу користування приміщеннями у будинку спору немає. ОСОБА_1 не претендує на приміщення у спірному будинку, які відійшли до ОСОБА_2 згідно з договором дарування від 09 грудня 1988 року та висновку Львівського МБТІ № 910 від 27 травня 1995 року.
Тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування висновку Львівського МБТІ № 910 від 27 травня 1995 року; визнання 1/2 частки ОСОБА_3 у спірному будинку та земельній ділянці.
Однак додані до поданої ОСОБА_2 заяви про державну реєстрацію права власності від 19 серпня 2019 року № 35532162 документи не давали підстав приватному нотаріусу проводити державну реєстрацію прав та їх обтяжень на частку в розмірі 18/25 на буд. АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 . Приватний нотаріус Гусак Р. Т. 19 серпня 2019 року здійснив реєстрацію прав та їх обтяжень на частку в розмірі 18/25 без наявності у нього документа, що засвідчує прийняття добудови до будинку в експлуатацію, чим порушив вимоги пунктів 12, 40, 45 Порядку № 1127, статей 3, 10, 23 Закону, що є підставою для її скасування.
Зазначених обставин не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог ОСОБА_1 .
Аргументи учасників справи
24 липня 2024 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив постанову апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що права позивача, який навіть не прийняв спадщину на момент подання позову, не порушені. Спадкодавець за життя не оспорювала проведений розподіл, здійснений за її та його спільною заявою, з Актом розподілу була згідна, не заперечувала його. Його частка збільшена за рахунок здійснених ним добудов, а отже частка матері, яка становить спадкову масу і яка підлягає до спадкуванню, не змінилась і позивач все одно успадкує ту частку, ту кількість квадратних метрів, яку і мав би успадкувати незалежно від його добудов і збільшення площі належної йому частини житлового будинку. Тому він не може не тільки оспорювати дії спадкодавця по розподілу часток, а й оспорювати його дії як законного власника чи дії нотаріуса щодо його особистого приватного майна.
Натомість суд апеляційної інстанції послався на пункт 45 Порядку № 1127, який начебто не дотримано реєстратором. Однак указаний пункт 45 Порядку № 1127 вже 4 роки як виключений на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 399 від 13 травня 2020 року. Крім того, сама постанова Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка встановлює оформлення зміни розміру часток у формі письмової заяви або договору стала діяти через 20 років після проведеного розподілу часток, оскільки позивачем оспорюється висновок БТІ № 910 від 27 травня 1995 року. Оскільки за загальним правилом нормативний акт зворотної дії не має, то і в цьому випадку суд не може на підставі постанови 2015 року (з подальшими змінами) оцінювати її дотримання під час розподілу, який відбувся на 20 років раніше. І очевидно, що станом на 2019 рік, коли проведена оспорювана реєстрація, повторна спільна заява чи договір не могли бути оформлені, оскільки ОСОБА_3 померла у 2017 році, а спадкоємці не оформили спадщину.
Більше того, суд апеляційної інстанції також дійшов правильного висновку про те, що спільне замовлення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 висновку про визначення ідеальних часток у будинку свідчить про те, що ОСОБА_3 у свій час дала згоду ОСОБА_5 на реконструкцію своєї частини будинку з метою добудови додаткових приміщень, і не оскаржувала такої за життя.
Тому беручи до уваги обов`язковість наявності у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, та відсутність порушеного права у позивача, у задоволенні цього позову слід відмовити, а отже постанову суду апеляційної інстанції необхідно скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У січні 2025 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_4 подав до суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити касаційну скаргу без задоволення, оскаржене судове рішення - без змін; судові витрати стягнути з позивача.
Зазначає, що 27 травня 1995 року, тобто ще до розпорядження Личаківської районної адміністрації від 23 листопада 1995 року, Львівським МБТІ було посвідчено висновок № 910 про визначення ідеальних часток між співвласниками буд. АДРЕСА_1 , начебто за зверненням ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Інвентаризаційна справа на будинок не містить у собі жодних звернень чи заяв власників будинку про визначення саме таких ідеальних часток будинку. Більше цього, вказаним висновком, на підставі якого в подальшому 19 серпня 2019 року за відповідачем було зареєстровано право власності на 18/25 часток у будинку, було визначено за ОСОБА_3 7/25 частин будинку, а за ОСОБА_2 18/25 частин будинку. При розрахунку ідеальної частки ОСОБА_2 в будинку взято до уваги на той час ще не узаконені площі, тобто самовільне будівництво право власності, на яке на той час ОСОБА_2 прав не мав.
Крім цього, не було і волевиявлення ОСОБА_3 щодо визначення за нею саме 7/25 частин будинку, оскільки жодних заяв чи договорів такого характеру нею підписано не було. Тому немає підстав для перерозподілу часток співвласників у праві спільної часткової власності.
Відповідач дії щодо узаконення добудов почав вчиняти лише після подачі ОСОБА_1 позову про усунення відповідача від спадщини, а саме у 2019 році. Зареєструвавши за собою право власності на збільшену частку у майні, яка належала також і померлій ОСОБА_3 (без її на те згоди ) після її смерті, спадкоємцем якої є позивач, відповідач ОСОБА_2 порушив право позивача на спадкування у тій частці, яка була належна спадкодавцю ОСОБА_3 . У зв`язку із зменшенням частки у будинку зменшується і частка у праві власності на земельну ділянку ОСОБА_3 , що призводить до порушення його спадкових прав.
Крім цього, твердження відповідача про те, що ОСОБА_1 не прийняв спадщину, не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_2 достеменно відомо про те, що ОСОБА_1 вчасно подано до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та за його саме заявою заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_3 . Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. 
Крім цього, саме реєстрація за ОСОБА_2 неправильної частки у розмірі 18/25 була перешкодою для отримання свідоцтва про право на спадщину у правильному співвідношенні часток та реєстрації за собою належної ОСОБА_1 частки. 
Після правильного вирішення спору апеляційним судом позивач реалізував своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину від 26 листопада 2024 року у правильному розмірі частки, скасувавши право власності відповідача ОСОБА_2 на 18/25 часток у будинку, що ще раз підтверджує, що до вирішення спору судом позивач не міг належним чином оформити своє право на спадкове майно у належній йому частці будинку, чим було порушено його права.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі. 
В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містить підставу, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 640/748/19).
Ухвалою Верховного Суду від21 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду. 
Аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що постанова суду апеляційної інстанції оскаржується в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і державної реєстрації права власності. В іншій частині судові рішення не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається.
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 - мати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які звернулися із заявами про прийняття спадщини.
Згідно зі свідоцтвом на право особистої власності на будівництво від 27 червня 1978 року за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на буд. АДРЕСА_1 , 1/2 частку якого остання 09 грудня 1988 року подарувала ОСОБА_2 , на підставі чого останнім 25 січня 1989 року отримано реєстраційне посвідчення.
Згідно з матеріалами інвентаризаційної справи на буд. АДРЕСА_1 , після укладення 09 грудня 1988 року договору дарування рішенням Червоноармійської районної ради народних депутатів м. Львова Львівської області № 209 від 14 березня 1989 року ОСОБА_6 надано дозвіл на здійснення добудови до будинку без влаштування ванни і туалету згідно з розробленими проєктними пропозиціями. Розмір добудови 6,0?3,6 м. Після цього, 1/2 частина будинку, яка належить ОСОБА_6 буде складатися з двох жилих кімнат площею 31,4 кв. м (15,7 +15,7), кухні площею 9,9 кв. м, двох коридорів площею 6,3 кв. м і 7,3 кв. м, приміщення площею 2,4 кв. м і 1,8 кв. м. 
На виконання вказаного рішення відповідачем ОСОБА_2 було виготовлено проєктну документацію та погоджено її (а. с.74).
16 травня 1995 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися у ЛОДК «БТІ та ЕО» із замовленням про надання висновку про визначення ідеальних часток, на виконання якого, з урахуванням здійсненої ОСОБА_2 на підставі рішення Червоноармійської районної ради народних депутатів м. Львова Львівської області № 209 від 14 березня 1989 року прибудови, Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації надано висновок № 910 від 27 травня 1995 року, згідно з яким частка ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 становить 7/25, а ОСОБА_2 - 18/25.
Згідно з висновком Львівського МБТІ № 910 від 27 травня 1995 року визначено ідеальні частки між співвласниками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з врахуванням рішення Червоноарміської районної ради м. Львова № 209 від 14 березня 1989 року. Співвласнику ОСОБА_3 відходять такі приміщення: напівпідвал І (10,7); ІІ (18,5); веранда 1-1 (3,9); коридор 1-2 (3,7); житлові кімнати 1-3 (20,3) санвузол 1-4 (2,8), кухня 1-5 (10,8), житлова кімната 1-6 (16,7), що становить 7/25 частин будинку. Співвласнику ОСОБА_2 відходять такі приміщення: напівпідвал ІІІ (6,5); IV (18,7), V (14,4), тамбур 2-1 (7,3), ванна кімната 2-2 (3,7), кухні 2-3 (17,3), житлова кімната 2-4 (30,2), житлова кімната 2-5 (16,1), сходова клітка 2-6 (5,9), вестибюль 2-7 (18,7), житлова кімната 2-8 (13,5), житлова кімната 2-9 (26,8), що становить 18/25 частин будинку.
Розпорядженням Личаківської районної адміністрації № 1309 від 23 листопада 1995 року затверджено висновок міжвідомчої комісії про те, що технічно можливо завершити розпочату самовільну двоповерхову добудову до будинку, після чого квартира АДРЕСА_3 буде складатися з двох житлових кімнат площею 16,10 кв. м і площею 30,20 кв. м, кухні площею 17,30 кв. м, коридору площею 7,30 кв. м, ванни площею 3,70 кв. м на першому поверсі та двох житлових кімнат площею 26,80 кв. м і площею 13,50 кв. м, холу площею 18,70 кв. м, коридору площею 5,90 кв. м на другому поверсі. Дозволено ОСОБА_2 завершити двоповерхову добудову до будинку.
Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку) від 03 червня 2013 року земельна ділянка кадастровий номер 4610137200:08:011:0079 площею 0,0523 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
За результатом розгляду заяви про державну реєстрацію права власності від 19 серпня 2019 року № 35532162, поданої ОСОБА_2 , приватним нотаріусом Гусаком Р .Т. 19 серпня 2019 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на частку в розмірі 18/25 на буд. АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , індексний номер 48303462.
Згідно з відомостями Державного реєстру прав до заяви додано: договір дарування половини житлового будинку, посвідчений старшим державним нотаріусом Четвертої львівської державної нотаріальної контори Долинською М. С., 09 вересня 1988 року за реєстровим № 4133; довідку ЛОДК «БТІ та ЕО» від 11 липня 2019 № 81 (щодо реєстрації 1/2 частки права власності на житловий будинок за заявником); копію рішення Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 14 березня 1989 року № 209; висновок про визначення ідеальних часток між співвласниками від 27 травня 1995 року № 910, виданий ЛОДК «БТІ та ЕО».
Згідно з матеріалами інвентаризаційної справи ЛОДК «БТІ та ЕО»житловий будинок АДРЕСА_2 був зареєстрований в ЛМБТІ за р. № 2269 на праві спільної часткової власності за ОСОБА_3 (1/2) та ОСОБА_2 (1/2), а в подальшому на підставі рішення Червоноармійського райвиконкому м. Львова від 14 березня 1989 року за № 209 ОСОБА_2 було здійснено прибудову до будинку АДРЕСА_1 та висновком Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації від 27 травня 1995 року за № 910 проведено розрахунок часток між співвласниками після здійсненої побудови, зокрема ОСОБА_3 відійшли у власність приміщення, загальною площею 87,4 кв. м, що становить 7/25 часток в будинку, а ОСОБА_2 відійшли у власність приміщення, загальною площею 179,1 кв. м. Загальна площа будинку після здійснення прибудови становить 266,5 кв.м.
Апеляційний суд також встановив, що ОСОБА_1 на час розгляду справи користується приміщеннями, які згідно з висновком Львівського МБТІ від 27 травня 1995 року № 910 відійшли до ОСОБА_3 (7/25), а ОСОБА_2 - відповідно своїми приміщеннями (18/25) і з приводу порядку користування приміщеннями у будинку спору немає. 
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).
Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, застосовуються положення ЦК України. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли і продовжують існувати після набрання ним чинності.
Коли учасник спільної часткової власності на жилий будинок збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної за згодою решти учасників і в установленому порядку, частки учасників у спільній власності на будинок і порядок користування приміщеннями в ньому підлягають відповідній зміні (стаття 119 ЦК УРСР 1963 року в редакції, чинний на момент здійснення відповідачем добудови до будинку).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року у справі № 640/748/19, на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «оскаржуване судове рішення апеляційного суду містять суперечливі висновки щодо вирішення спору по суті. Так, додатковою підставою відмови у задоволенні позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Харківської міської ради, апеляційний суд зазначив обранням позивачем неефективного способу захисту порушених прав, тобто фактично відмовив у задоволенні позову з двох взаємовиключних підстав, що не відповідає вимогам закону. Узагальнюючи наведене, Верховний Суд вважає, що установивши відсутність охоронюваного законом інтересу Харківської міської ради, на захист якого прокурором подано позов, апеляційному суду належало відмовити в задоволенні позовних вимог саме із зазначеної підстави, а отже оскаржуване судове рішення підлягає зміні». 
Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).
Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)), від 22 квітня 2024 року в справі № 346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23))
Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням прававласності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)). 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) зазначено, що «обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20вказано, що «стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є публічною, процедурною нормою і не містить та й не може містити приватноправових способів захисту і одночасно та всупереч принципу диспозитивності зобов`язувати суб`єкта поєднувати позовні вимоги, яких приватно-правова норма не передбачає. Функціональним призначенням процедурних нормє «обслуговування» приватно-правових норм. З урахуванням того, що процедурні норми виконують тільки функцію «обслуговування» приватно-правових норм, то у разі якщо існує суперечність, то вона має вирішуватися на користь приватно-правової норми». 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
ОСОБА_1 в обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його та відповідача ОСОБА_2 мати - ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину будинку та земельної ділянки кадастровий номер 4610137200:086011:0079, площею 0,0523 га за адресою: АДРЕСА_1 , які належали померлій. Інша 1/2 частина будинку та земельної ділянки належить ОСОБА_2 . Позивач є спадкоємцем матері за заповітом на 1/2 частку житлового будинку і відповідною частиною земельної ділянки, та прийняв цю спадщину. Проте його брат - ОСОБА_2 19 серпня 2019 року зареєстрував на своє ім`я право власності на 18/25 частки в будинку на підставі висновку Львівського МБТІ № 910 від 27 травня 1995 року про визначення ідеальних часток між співвласниками, який не може бути підставою збільшення частки одного із співвласників у праві спільної власності. Мати сторін жодних дозволів про добудови чи реконструкції відповідачу не давала, письмово не зверталася до жодних органів та не підписувала дозволів. Тому відповідач порушив право позивача на спадкування у тій частці, яка була належна спадкодавцю ОСОБА_3 ;
відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та державної реєстрації права власності відповідача на указану частку, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем здійснено добудову до своєї частини будинку, позивачем не доведено, що реконструкцію проведено без згоди іншого співвласника, а також що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на частку в розмірі 18/25 на будинок на ім`я ОСОБА_2 порушує будь-які права позивача. Суд першої інстанції одночасно вказав, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, а тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. Також суд відхилив доводи відповідача з приводу пропуску позивачем позовної давності, оскільки позивач дізнався про реєстрацію за відповідачем 18/25 часток у спірному будинку лише 16 березня 2021 року;
апеляційний суд зробив висновок про допущені державним реєстратором порушення порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тому скасував рішення суду першої інстанції та позов в оскарженій частині задовольнив. При цьому апеляційний суд не зазначив, яким чином порушення порядку державної реєстрації державним реєстратором порушує права або охоронювані законом інтереси позивача;
суди не врахували, що за обставин цієї справи та змісту позовних вимог між сторонами як співвласниками існує спір щодо розміру часток у праві спільної власності на спірне домоволодіння. Саме лише оскарження рішення про державну реєстрацію прав та державної реєстрації права власності відповідача на указану частку з посиланням на допущені державним реєстратором порушення порядку такої державної вказаний спір між співвласниками не вирішує, тому не є вимогою, яка забезпечує ефективний захист прав у спірних відносинах. При цьому стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є публічною, процедурною нормою і не містить та й не може містити приватноправових способів захисту. Обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. Якщо власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту. Оскільки позивач стверджує, що його право власності порушується та не визнається відповідачем, який є іншим співвласником будинку, належним способом його захисту є позов про визнання права на частку у праві спільної власності на спірне майно.
Тому апеляційний суд помилково скасував правильне по суті рішення суду першої інстанції в оскарженій частині про відмову у позові з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту прав. Проте такий висновок суду першої інстанції належно не мотивований, оскільки висновок, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, а тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) за інших фактичних обставин справи та правового регулювання спірних відносин. Крім того, необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача) та обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу є взаємовиключними і самостійними підставами для відмови у позові, за встановлення яких суд не вирішує питання про позовну давність. 
За таких обставин постанову апеляційного суду в оскарженій частині слід скасувати, а рішення суду першої інстанції змінити в мотивувальній частині.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду та частково рішення суду першої інстанції в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду в оскарженій частині ? скасувати, рішення суду першої інстанції в цій частині ? змінити в мотивувальній частині.
Щодо розподілу судових витрат
У постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
З урахуванням того, що касаційну скаргу задоволено та залишено в силі рішення суду першої інстанції зі зміною мотивів його прийняття, то з  ОСОБА_1 слід стягнути на користь ОСОБА_2  1 751,20 грн судового збору у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Керуючись статтями 141, 400, 402, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Постанову Львівського апеляційного суду від 06 червня 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і державної реєстрації права власності ОСОБА_2 скасувати.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2023 року про відмову у задоволенні позовних вимог в зазначеній частині змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  1 751,20 грн витрат на сплату судового збору у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Львівського апеляційного суду від 06 червня 2024 року в скасованій частині втрачає законну силу і подальшому виконанню не підлягає.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко