УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 477/3136/24
провадження № 51-1407 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

установив:

Вітовський районний суд Миколаївської області вироком від 18 вересня 2025 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудив за частиною четвертою статті 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі статті 75 КК звільнив ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням і встановив іспитовий строк тривалістю 2 роки, поклав на нього обов`язки, передбачені статтею 76 КК.
Згідно з вироком ОСОБА_5 засуджено за те, що він наприкінці липня 2024 року, більш точний час та дату в ході досудового розслідування не встановлено, у темний період доби, прийшов до будинку АДРЕСА_1 , де у нього виник умисел на вчинення крадіжки з вказаного будинку. Реалізуючи задумане, ОСОБА_5 через хвіртку проник на територію житлового будинку, де за допомогою ключів, які знайшов у підсобному приміщенні, відчинив вхідні двері. Таким чином, ОСОБА_5 проник до будинку, звідки викрав майно на загальну суму 13222,25 грн, спричинивши потерпілому ОСОБА_6 матеріальний збиток на вказану суму. 
Крім того, на початку серпня 2024 року, більш точний час та дату в ході досудового розслідування не встановлено, у темний період доби, ОСОБА_5 прийшов до будинку АДРЕСА_1 , де у нього виник умисел на вчинення крадіжки з вказаного будинку. Реалізуючи задумане, ОСОБА_5 через хвіртку проник на територію житлового будинку, де за допомогою ключів, які знайшов у підсобному приміщенні, відчинив вхідні двері. Таким чином, ОСОБА_5 проник до будинку, звідки викрав майно на загальну суму 5651,67 грн, спричинивши потерпілому ОСОБА_6 матеріальний збиток на вказану суму. 
Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 12 лютого 2026 року апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 залишив без задоволення, а вирок Вітовського районного суду Миколаївської області від 18 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_5 - без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування вказаної ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Зазначає, що в апеляційній скарзі прокурора порушувалося питання про погіршення становища обвинуваченого, однак апеляційний суд, не розглянувши по суті апеляційні вимоги та починаючи судовий розгляд, вже дійшов висновку про не погіршення становища обвинуваченого та провів розгляд справи без участі останнього.
Також прокурор зазначає, що суд апеляційної інстанції належним чином не оцінив доводи щодо наявності кваліфікуючої ознаки, - поєднання крадіжки з проникненням у житло, та безпідставно не врахував її при правовій кваліфікації дій обвинуваченого.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Статтею 438 КПК передбачено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Відповідно до частини третьої статті 349 КПК, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
У частині першій статті 421 КПК визначено, що обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
За змістом частини першої статті 420 КПК апеляційний суд у зв`язку з необхідністю погіршити становище обвинуваченого (необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідністю застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання) скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок.
Тобто, апеляційний суд на підставі апеляційних скарг прокурора, потерпілого чи його представника вправі погіршити правове становище обвинуваченого шляхом скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку.
Посилання прокурора на залишення апеляційним судом поза увагою доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення про наявність кваліфікуючої ознаки - проникнення у житло? Суд вважає безпідставними з огляду на таке.
Як убачається з копії вироку Вітовського районного суду Миколаївської області від 18 вересня 2025 року, розгляд кримінального провадження здійснено за правилами частини третьої статті 349 КПК у зв`язку з повним визнанням обвинуваченим своєї вини, відсутністю спору щодо фактичних обставин кримінального провадження та підтвердженням ним зрозумілості пред`явленого обвинувачення.
Відповідно до змісту цього вироку, суд першої інстанції встановив фактичні обставини кримінального правопорушення, які сторони не оспорювали, та кваліфікував дії обвинуваченого за частиною четвертою статті 185 КК. При цьому у формулюванні кваліфікації не було окремо зазначено кваліфікуючу ознаку - проникнення у житло.
Предметом розгляду суду апеляційної інстанції були доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставне виключення судом першої інстанції кваліфікуючої ознаки - проникнення у житло.
Так, згідно зі змісту оскаржуваної ухвали апеляційного суду, цей суд встановив, що відповідно до матеріалів кримінального провадження органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогочастиною четвертою статті 185 КК, а саме в таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, поєднаному з проникненням у житло, в умовах воєнного стану.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що, відповідно до журналу судового засідання від 18 вересня 2025 року, під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції ОСОБА_5 підтвердив зрозумілість пред`явленого йому обвинувачення, повністю визнав свою вину, у тому числі, за частиною четвертою статті 185 КК, підтвердив обставини вчиненого кримінального правопорушення, викладені в обвинувальному акті, вказавши, що всі обставини було встановлено правильно і він визнає їх повністю. Також апеляційний суд врахував, що у подальшому, у зв`язку з повним визнанням ОСОБА_5 своєї вини, на запитання суду першої інстанції, чи є необхідність у дослідженні чи оголошенні певних письмових доказів, які долучено до матеріалів кримінального провадження, всі учасники судового розгляду відповіли запереченням, і суд прийняв рішення про недоцільність продовження дослідження інших доказів у справі. 
При цьому апеляційний суд зважив на те, що за результатами розгляду справи суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку зазначив, що визнає доведеною винуватість ОСОБА_5 у таємному викраденні чужого майна, вчиненому в умовах воєнного стану, і кваліфікував дії обвинуваченого за частиною четвертою статті 185 КК, не вказавши, при цьому кваліфікуючої ознаки - поєднане з проникненням у житло.
Суд апеляційної інстанції акцентував увагу на тому, що прокурор, не погоджуючись з вироком суду, в апеляційній скарзі порушував питання про скасування вироку в частині кваліфікації дій обвинуваченого та ухвалення нового вироку, зазначаючи, що суд безпідставно виключив кваліфікуючу ознаку - проникнення у житло.
Водночас суд апеляційної інстанції вважав, що оскільки в даному випадку кваліфікуюча ознака кримінального правопорушення - проникнення у житло ? була прямо зазначена в обвинувальному акті, але помилково не відображена судом першої інстанції у формулюванні обвинувачення, то її додавання за умови повного визнання вини ОСОБА_5 не змінює обсягу обвинувачення, не призводить до застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення, не впливає на вид і розмір призначеного йому покарання та, відповідно, не погіршує його становища, а тому твердження прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність є необґрунтованими та непереконливими.
З таким висновком апеляційного суду погоджується і Суд, оскільки він узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2025 року (справа № 698/656/23), згідно з якою, відповідно до частини першої статті 420, частини першої статті 421 КПК, під погіршенням становища слід розуміти таке рішення, яке впливає на кваліфікацію злочину і призводить до застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або збільшення обсягу обвинувачення. Коли рішення не впливає на обсяг обвинувачення і/або на правову кваліфікацію кримінального правопорушення та призначення покарання, то відповідно додавання судом апеляційної інстанції кваліфікуючої ознаки кримінального правопорушення, що була зазначена в обвинувальному акті, проте яку суд першої інстанції помилково не врахував під час визнання винуватості особи, яка повністю визнавала свою провину в пред`явленому обвинуваченні, не погіршує становища обвинуваченого і не суперечить засадам кримінального провадження, у тому числі забезпеченню права на захист.
Твердження прокурора про те, що апеляційний був зобов`язаний провести апеляційний розгляд за участі обвинуваченого в цілому не свідчать про наявність таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування або зміни судових рішень.
Так, за змістом статті 412 КПК підставою для скасування судового рішення є лише такі порушення, які є істотними, тобто перешкодили або могли перешкодити ухваленню законного і обґрунтованого рішення.
Натомість касаційна скарга прокурора не містить жодного обґрунтування того, яким саме чином незазначення у вироку окремої кваліфікуючої ознаки - проникнення у житло: 
змінило або звузило обсяг пред`явленого обвинувачення;
поставило під сумнів добровільність та усвідомленість визнання вини обвинуваченим; 
призвело до неправильної правової кваліфікації дій за частиною четвертою статті 185 КК; 
або вплинуло на вид чи розмір призначеного покарання. 
Фактично доводи касаційної скарги зводяться до формального зауваження щодо редакції мотивувальної частини вироку без наведення будь-яких аргументів про його юридичне значення для результату кримінального провадження.
Касаційний суд звертає увагу, що сама собою неповнота формулювання кваліфікуючих ознак у тексті вироку, за відсутності впливу на кваліфікацію за відповідною частиною статті, не може розглядатися як неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Більше того, у цьому провадженні: кваліфікація дій засудженого за частиною четвертою статті 185 КК не змінювалась, фактичні обставини, включно зі способом вчинення правопорушення, не оспорювалися. 
За таких умов відсутність у тексті окремої вказівки на одну з кваліфікуючих ознак не створює правової невизначеності, не впливає на зміст обвинувачення та не погіршує становища засудженого.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини визначальним є не формальна повнота викладення, а забезпечення розуміння обвинувачення та справедливості провадження в цілому. 
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, який неодноразово наголошував, що касаційний перегляд не може підміняти собою виправлення формальних недоліків, які не мають істотного впливу на законність судового рішення.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК, а висновки про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення належним чином мотивовані. Вважати ці висновки необґрунтованими чи сумнівними підстав немає.
Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить обґрунтованих доводів, які викликають необхідність перевірити їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги і наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись пунктом 2 частини другої статті 428 Кримінального процесуального Кодексу України, Верховний Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року стосовно засудженого ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3