Справа № 523/19480/24
Провадження № 2-о/522/152/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«06» квітня 2026 року
Приморський районний суд м. Одеси
в складі головуючого судді - Шенцевої О.П.
за участю секретаря – Сафтюк-Панько Б.Д.
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Київська державна нотаріальна контора у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Одеська міська рада про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, -
ВСТАНОВИВ:
До Приморського районного суду м. Одеси за підсудністю від Суворовського районного суду м. Одеси надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа Київська державна нотаріальна контора у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
В обґрунтування своїх вимог, заявник посилалась на те, що з моменту свого народження вона проживала спільно зі своїми батьками за адресою: АДРЕСА_1 . Після одруження, її чоловік, а згодом й їх діти, також проживали разом з батьками ОСОБА_1 за вказаною адресою. 27.10.2018 року вона перереєструвалась в придбану нею та її чоловіком квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , але фактично їх родина продовжувала мешкати за адресом АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько – ОСОБА_2 та після смерті якого відкрилась спадщина.
У ОСОБА_2 , у якості спадкоємців першої черги за Законом, окрім заявниці залишилась дочка – рідна сестра заявниці – ОСОБА_3 . 10.11.2023 з метою належного оформлення права на спадкування за законом, спадкоємець ОСОБА_2 звернулась із відповідною заявою про прийняття спадщини до державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у м. Одесі. Проте, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину. В зв`язку з чим, вимушена звернутись до суду з даним позовом.
За результатами автоматизованого розподілу справа надійшла до провадження судді Донцова Д.Ю.
Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Донцова Д.Ю. від 23 січня 2025 року відкрито провадження по справі. 
19 березня 2025 року ухвалою суду задоволено заяву представника ОМР – ОСОБА_4 про залучення заінтересованої особи. Залучено до участі в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Київська державна нотаріальна контора у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, в якості заінтересованої особи Одеську міську раду (65026, м. Одеса, пл. Думська, 1, код ЄДРПОУ 2659769). Також задоволено клопотання представника заявника ОСОБА_1 – адвоката Непомнющого О.М. про витребування доказів. Витребувано з Київської державної нотаріальної контори у м. Одеса ПІВДЕННОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ (М. ОДЕСА) копію спадкової справи №924/2023, заведеної після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
21 березня 2025 року та 13 серпня 2025 року до суду від Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшла заява про слухання справи у їх відсутність та на розсуд суду.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, на виконання рішення Вищої ради правосуддя від 25.11.2025 р. №2527/0/15-25, щодо тимчасового відсторонення судді Приморського районного суду м. Одеси Донцова Д. Ю. від здійснення правосуддя та з метою дотримання розумних строків розгляду справи на підставі Розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси Шарага А.О. № 1842/25 від 03.12.2025 року дана справа була передана на розгляд судді Шенцевій О.П.
26 січня 2026 року ухвалою суду цивільну справу прийнято до провадження. Справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
31 березня 2026 року до суду від Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшла заява про розгляд справи без участі.
Заявник ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала подану нею заяву, наполягаючи на її задоволенні.
В судовому засіданні 06.04.2026 року було допитано в якості свідка рідну сестру заявника – ОСОБА_5 , яка підтвердила факт постійного проживання заявника з її покійним батьком.
Інші учасники в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлялись належним чином.
Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне:
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась ОСОБА_1 , яка проживала спільно зі своїми батьками, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 . 
11 листопада 2011 року заявник уклала шлюб та вона, її чоловік, а згодом й їх діти, також проживали разом з батьками ОСОБА_1 за вказаною адресою. 
27 жовтня 2018 року заявник перереєструвалась в придбану нею та її чоловіком квартиру за адресом АДРЕСА_2 , але фактично їх родина продовжувала мешкати за адресом АДРЕСА_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис № 199, від 25.01.2023 року.
На час смерті ОСОБА_1 постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 .
Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина та спадкоємцями за законом першої черги є ОСОБА_1 та рідна сестра заявника ОСОБА_5 . При цьому, ОСОБА_5 будучи допитаною в якості свідка підтвердила факт постійного проживання заявника з її покійним батьком та вказала, що не заперечує щодо оформлення спадкових справ заявником. 
10 листопада 2023 року з метою належного оформлення права на спадкування за законом, спадкоємець ОСОБА_2 , із відповідною заявою про прийняття спадщини звернулась до державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у м. Одесі.
10 листопада 2023 року державний нотаріус Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Лесогоров Д.О., розглянувши заяву від 10 листопада 2023 року ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та матеріали спадкової справи № 924/2023 заведеної до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , встановив, що видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними спорудами під АДРЕСА_3 , після смерті її батька ОСОБА_2 неможливо, про що ухвалив відповідну постанову.
Таким чином державний нотаріус, за відсутності документально підтверджених відомостей щодо спільного проживання спадкодавця разом із заявницею за адресою: АДРЕСА_4 , прийшов до висновку про неможливість видачі свідоцтва на підставі заяви ОСОБА_1 .
При цьому, після смерті спадкодавця, в результаті відкриття спадщини, ОСОБА_1 була переконана, що у зв`язку із спільним її проживанням із батьком – ОСОБА_2 , на неї розповсюджуються положення ч. 3 ст. 1268 ЦК України, та вона є особою, яка фактично прийняла спадщину, а відтак, передбачений законом шестимісячний термін, передбачений ст. 1270 ЦК України у відношенні неї до спадщини не діє. 
В зв`язку з необхідністю доведення спільного мешкання спадкодавця та спадкоємця на час відкриття спадщини, заявник ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1ст.1269 ЦК України). 
У відповідності до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
З роз`яснень викладених у п.п.2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах спадкування» №7 від 30.05.2008 року слідує, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.
У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 2 СК України Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.
Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
З цього законодавчо сформульованого поняття сім`ї випливає, що ознаками сім`ї є, зокрема, спільне проживання, спільний побут та ведення спільного господарства.
Крім того, виходячи з аналізу вказаної норми СК України, сім`єю є соціальна група, яка не обов`язково складається з людей, які перебувають у шлюбі. Сім`ю також є соціальна група осіб, поєднаних спільним побутом, які здійснюють свою життєдіяльність на основі спільного економічного, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності.
В пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство.
Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. 
Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому.
Поняття "проживання однією сім`єю" та "член сім`ї" не є тотожними.
Особа може бути близьким родичем спадкодавця, тобто відноситися до членів сім`ї, проте не проживати з ним однією сім`єю.
Центральною ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем.
Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.
Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.
Так, відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року N 7 при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 304/1648/14-ц (провадження N 61-6953св18) зроблено висновок, що "для набуття права на спадкування за законом на підставі положень статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю".
На підтвердження доводів в її зверненні до суду та спільного мешкання спадкодавця та спадкоємця на час відкриття спадщини, заявник надала акт про спільне проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з дня свого народження до теперішнього часу, за підписом сусідів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та керівника ОСОН «Слобідський» ОСОБА_10 (а.с. 13).
Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Згідно з ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до правового висновку, висловленого у Постанові Верховного Суду від 10.01.2019 у справі № 484/747/17, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.
Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч. 1 ст.1269 ЦК України).
При цьому, необхідно враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення.
Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачою свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.
У останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини (п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013). Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини в такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.
Як випливає із п.3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.
Згідно з роз`яснень, викладених у п. п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду.
Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.
Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. До аналогічних правових висновків прийшов Верховний Суд у Постанові КЦС ВС від 26.04.2023 № 204/1052/20 Постанові КЦС ВС від 31 липня 2024 року у справі № 642/2554/23; Постанові КЦС ВС від 29 листопада 2024 року у справі №691/517/23; Постанові КЦС ВС від 31 жовтня 2024 року у справі №705/4133/22. Таким чином, встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем (якщо це родичі першого ступеня споріднення) - є ефективним способом захисту прав, оскільки це встановлює факт прийняття спадщини і надає можливість оформити спадщину у передбаченому законодавством нотаріальному порядку.
У постанові від 26.04.2023 у справі № 204/1052/20 Верховний Суд виклав правову позицію, згідно з якою під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.
Отже, особа, яка фактично проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. І у разі, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення факту проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цього факту.
В даному випадку, метою встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Таким чином, досліджені судом докази, їх чисельність та взаємозв`язок, у своїй сукупності доводять факт спільного сумісного проживання заявника з ОСОБА_2 .
Оскільки позивач не має змоги реалізувати своє право на спадкування, у зв`язку з чим, звернувся до суду з дійсним позовом, яким в повній мірі довів факт свого сумісного проживання разом з померлим, суд приходить до висновку про можливість задоволення заяви.
Відтак, суд дійшов висновку про обґрунтованість заяви, оскільки судом встановлено факт постійного проживання заявника разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, так як це підтверджується зібраними по справі доказами.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
В пункті 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
Частинами 1-3, 5 статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається заявник є доведеними, ніким не спростовані, суд дійшов висновку про задоволення вимог. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд –
УХВАЛИВ:
Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Київська державна нотаріальна контора у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Одеська міська рада про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини – задовольнити.
Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що на час відкриття спадщини, ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) постійно проживала разом із батьком – спадкодавцем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_4 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 20.04.2026 року.

Суддя