ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 333/154/20
провадження № 51-2635км25 

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
виправданого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя Запорізької області ОСОБА_8 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 02 квітня 2025 року в кримінальному провадженні стосовно
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України,
уродженця смт Михайлівка
Михайлівського району Запорізької області, 
раніше не судимого,

який органом досудового розслідування обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Обставини, встановлені за рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, короткий зміст судових рішень

Комунарський районний суд м. Запоріжжя вироком від 16 серпня 2021 року визнав ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК, та виправдав у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Вирішив питання щодо речових доказів та скасував запобіжний захід стосовно ОСОБА_7 . 

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

16 листопада 2019 року о 20:30 ОСОБА_7 , маючи умисел здійснити напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_9 , поєднаний з проникненням у житло останнього, діючи за попередньою змовою групою осіб, разом із двома невстановленими досудовим розслідуванням особами, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно - небезпечних наслідків, розподілили між собою злочинні ролі, чекали на потерпілого біля будинку № 1 по вул. Олімпійській у м. Запоріжжі. Коли потерпілий ОСОБА_9 сів у свій автомобіль «Мерседес С 500», ОСОБА_7 , діючи разом з указаними особами, відчинив водійські двері та завдав потерпілому не менше двох ударів руками в ділянку голови і тулуба. Після цього, продовжуючи свій злочинний намір, вони вивезли потерпілого за межі м. Запоріжжя та потім, погрожуючи йому застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я, що виразилося в демонстрації заздалегідь заготовленого предмета, зовні схожого на ніж, який потерпілий сприймав як предмет, що має колючо-ріжучі властивості та представляє для його життя та здоров`я небезпеку, незаконно заволоділи ключами від квартири, яка перебуває у власності у потерпілого ОСОБА_9 , тим самим отримали доступ до житла і грошових коштів в сумі 6000 дол. США, що станом на 16 листопада 2019 року становила 144 780 грн.

Далі ОСОБА_7 і двоє не встановлених досудовим розслідуванням осіб незаконно заволоділи вказаними вище грошовими коштами, якими розпорядилися на власний розсуд.

Орган досудового розслідування кваліфікував ці дії ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 187 КК як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, що є небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний із проникненням у житло.

Крім того, у той же час і день у зазначеному місці ОСОБА_7 , маючи прямий умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, а саме із двома невстановленими досудовим розслідуванням особами, з погрозою застосування насильства, яке є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, розподіливши між собою злочинні ролі, чекали на потерпілого, визначивши при цьому для себе предметом злочинного посягання автомобіль марки «Мерседес С 500» чорного кольору, який належить ОСОБА_9 .

Коли потерпілий сів у свій автомобіль, ОСОБА_7 , діючи разом із двома іншими не встановленими досудовим розслідуванням особами, відчинив водійські двері та завдав потерпілому не менше двох ударів руками в ділянку голови і тулуба. Далі він спільно з двома невстановленими особами сіли в автомобіль, в якому силою почали утримувати ОСОБА_9 . З метою подолання опору потерпілого, погрожуючи застосуванням предмета зовні схожого на ніж, який потерпілий сприймав як предмет, що має колючо-ріжучі властивості та представляє для його життя і здоров`я небезпеку, отримали доступ до керування автомобілем, після чого ОСОБА_7 сів за кермо, запустив двигун автомобіля та почав рух.

Орган досудового розслідування кваліфікував ці дії ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 289 КК як незаконне заволодіння транспортним засобом, поєднане з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Крім того, у той самий день і час в указаному місці ОСОБА_7 , маючи умисел на викрадення людини, нехтуючи ст. 3 Конституції України, згідно з якою людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнається в Україні найвищою соціальною цінністю, всупереч встановленому ст. 3 Конституції України праву на життя та здоров`я іншої особи, маючи прямий умисел, спрямований на викрадення людини, заздалегідь домовившись про спільне скоєння вказаного злочину із двома не встановленими в ході досудового розслідування особами, розподіливши між собою ролі, чекали на потерпілого. Коли ОСОБА_9 сів у свій автомобіль «Мерседес С 500», ОСОБА_7 , діючи разом із двома цими особами, відчинив водійські двері та заподіяв йому не менше двох ударів руками в ділянку голови й тулуба, чим спричинив фізичні страждання.

Далі ОСОБА_7 зі своїми спільниками, продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, силою затягнули потерпілого до автомобіля і, погрожуючи застосуванням ножа, примусили його перебувати в салоні, тим самим позбавили можливості здійснювати опір.

Потім вони на вказаному транспортному засобі, за кермом якого був ОСОБА_7 , вивезли потерпілого за межі м. Запоріжжя, всупереч його волі, утримуючи на задньому сидінні, тим самим вчинили активні дії, спрямовані на викрадення людини.

Орган досудового розслідування кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 146 КК як викрадення людини, вчинене з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалося заподіянням фізичних страждань.

Запорізький апеляційний суд ухвалою від 02 квітня 2025 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок місцевого суду стосовно  ОСОБА_7  - без змін.

Вимоги і доводи особи, яка подала касаційну скаргу з доповненнями

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Запорізького апеляційного суду від 02 квітня 2025 року у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у цьому суді.

Указує, що суд апеляційної інстанції, залишаючи скаргу без задоволення, не навів достатніх аргументів щодо визнання її безпідставною, а лише формально послався на наведене в рішенні місцевого суду.

Як зауважує прокурор, апеляційний суд не надав належної оцінки протоколам пред`явлення особи для впізнання за участю свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , оскільки усі ці свідки під час проведення цієї слідчої дії впізнали одну й ту саму людину - ОСОБА_7 як особу, під керуванням якої вони, будучи працівниками поліції, зупинили належний потерпілому автомобіль. При цьому ОСОБА_7 визнавав, що на фотознімку № 1 зображений він.

На думку автора скарги, суди не взяли до уваги, що ОСОБА_7 із часом зовні сильно змінився, тоді як впізнання проходило невдовзі після події, і це могло вплинути на впізнання особи свідками у судовому засіданні.

Уважає, що свідки (працівники поліції) мали запам`ятати ОСОБА_7 , оскільки він значний час перебував у їх полі зору.

Касатор стверджує, що суд апеляційної інстанції, порушуючи вимоги статей 370, 419 КПК, не дав належної оцінки протоколам впізнання за участю свідків, показанням останніх в суді та показанням потерпілого про те, що особа, яка заволоділа його автомобілем, повернувшись до місця, де його утримували, повідомила своїм спільникам, що його зупиняли працівники поліції,у сукупності з листом ГУНП у Запорізькій області від 18 листопада 2019 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_11 робив запит в ІТС «Інформаційний портал Національної поліції України» щодо ОСОБА_7 , 1996 року народження, автотранспорта з номерним знаком НОМЕР_1 та ОСОБА_13 , 1994 року народження, що на думку автора скарги, підтверджує винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень. 

Як акцентує представник публічного обвинувачення, у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що не може достеменно зазначити, чи саме ОСОБА_7 , який був присутній у судовому засіданні, перебував за кермом автомобіля потерпілого, отже, він не заперечив категорично, що це різні люди.

Також наполягає, що свідок ОСОБА_10 впізнав на досудовому розслідуванні ОСОБА_7 як особу, яку зупиняв в ніч із 16 на 17 листопада 2019 року, і підтвердив під час судового засідання, що особа, яку він впізнавав, керувала « ОСОБА_14 » потерпілого, тож, на думку прокурора, це і є 

ОСОБА_7 , щозауваження, зазначені у протоколі впізнання за участю ОСОБА_11 , захисник ОСОБА_6 виконав після того, як свідок впізнав ОСОБА_7 , при цьому від інших учасників зауважень не було.

Підкреслює, що апеляційний суд допустив істотне порушення вимог КПК через розгляд справи за відсутності потерпілого, на участь якого наполягала сторона обвинувачення, до того ж представник потерпілого категорично не висловлював думки стосовно скарги публічного обвинувача.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримав касаційну скаргу і просив її задовольнити.

Захисник та виправданий заперечував щодо задоволення касаційної скарги прокурора, просили залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення без зміни.

Мотиви Суду 

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, виправданого та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, наведені в касаційній скарзі, Суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Оцінка доказів, як визначено ст. 94 КПК, є виключною компетенцією суду, який постановив рішення.

Підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК.

Водночас основна частина доводів касатора зводиться до оспорювання встановлених судами фактичних обставин. Він не враховує, що відповідно до вимог статей 433, 438 КПК ці обставини не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. Таким чином, державний обвинувач, не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, фактично наполягає на власній версії подій.

Крім того, автор скарги посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, недостовірність доказів, що з огляду на приписи указаних вище статей КПК теж не є предметом касаційного суду. Верховний Суд неодноразово наголошував, що є судом права, а не факту. Можливості скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.

У статті62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Частинами 1, 2 ст. 2 КК передбачено, що підставою для кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватості не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За приписами ч. 6 ст. 22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб під час виконання своїх обов`язків судді не розпочинали розгляду справи з упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочин, який йому ставиться за вину.

Отже, суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому разі, якщо винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Згідно із ч. 1 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках - на потерпілого. Тобто тягар доведення винуватості обвинуваченого покладено на сторону обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК суд ухвалює виправдувальний вирок у разі, якщо не доведено, що: було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За приписами п. 1 ч. 3 ст. 374 цього Кодексу мотивувальна частина виправдувального вироку має містити підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

У встановленому законом порядку місцевий суд дослідив зібрані під час досудового розслідування та надані стороною обвинувачення докази, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення, навів їх детальний аналіз і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку і виправдав обвинуваченого.

Вивчивши матеріали провадження та проаналізувавши зібрані у справі докази, колегія суддів погоджується з виправданням ОСОБА_7 , з чим також погодився і суд апеляційної інстанції.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

При цьому зазначені обставини встановлюються на підставі доказів, які повинні відповідати критеріям належності, допустимості та у своїй сукупності - достатності для постановлення обвинувального вироку.

Верховний Суд неодноразово констатував, що обов`язок всебічного й неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що, для того щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, які стосуються події, що є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом не достатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість існування іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Крім того, законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення місцевого суду за апеляційною скаргою прокурора оцінив наявні у справі докази, як кожен окремо так і їх сукупність та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність в них переконливих даних, які б свідчили про причетність саме ОСОБА_7 до злочину вчиненого стосовно потерпілого ОСОБА_9 . 

З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і суд касаційної інстанції, оскільки, як слушно зазначили ці суди, фактичні дані, що містяться у зазначених доказах лише підтверджують вчинення злочину стосовно потерпілого, однак не містять відомостей щодо причетності до цього ОСОБА_7 .

Щодо доказів, на яких акцентує увагу прокурор, як на такі, що на його думку беззаперечно доводять винуватість ОСОБА_7 : фактичні дані протоколів впізнання за участю свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , дані, що містяться у їх показання у суді першої інстанції та показаннях потерпілого ОСОБА_9 , лист ГУНП в Запорізькій області від 18 листопада 2019 року, Суд уважає за необхідне зазначити наступне.

Так, варто уваги, що суди були позбавлені можливості сприйняти безпосередньо показання свідка ОСОБА_12 через відмову прокурора від його допиту. 

Крім того, фактичні дані, що містяться у протоколі впізнання за участю вказаного вище свідка місцевий суд, у межах його компетенції, визнав недопустимими доказами. З таким рішенням місцевого суду погодився і суд апеляційної інстанції.

Отже посилання публічного обвинувача на такі докази є необґрунтованими.

Стосовно показань свідків, наданих у судовому засіданні, то, ні свідок ОСОБА_11 , ні ОСОБА_10 не вказали на ОСОБА_7 , як на особу, яку вони зупиняли у день вчинення злочину стосовно ОСОБА_9 , повідомивши про різницю у зрості, комплекції, віці.

Крім того, свідок ОСОБА_10 підтвердив, що така слідча дія дійсно проводилась за його участю, проте повідомив суду, що під час проведення впізнання за його участю особа, яка була пред`явлена йому на фотознімках була найбільше схожа сере інших на ту, що було зупинена екіпажом поліції за його участі, фотознімки були поганої якості, а у момент зупинки транспортного засобу було темно. 

Тож, цей свідок не зміг беззаперечно підтвердити, що упізнавана ним під час досудового розслідування особа і була ОСОБА_7 . 

Щодо свідка ОСОБА_11 . 

Як убачається із дослідженого технічного запису судового засідання, зазначений вище свідок суду пояснив, що дійсно за його участю проводилось впізнання, але він повідомляв осіб, які проводили розслідування злочину стосовно ОСОБА_9 , що він бачив особу один раз і недовго.

З протоколу впізнання з додатком до нього видно, що впізнання за участю зазначеного вище свідка проводилось безпосередньо, однак під час проведення цього впізнання ОСОБА_11 показав на особу під № 3 ( ОСОБА_7 ), проте повідомив, що особа схожа, беззаперечно сказати, що це саме та особа він не може.

Тож, цей свідок так само, як і попередній не зміг беззаперечно підтвердити, що упізнавана ним під час досудового розслідування особа і була ОСОБА_7 . 

Місцевий суд детально проаналізував свідчення зазначених осіб і дійшов висновку про те, що їх сукупність, а також жодне з них окремо, не містить беззаперечних доказів про причетність ОСОБА_15 до злочинів, що йому інкримінуються.

Аналогічного висновку дійшов суд апеляційної інстанції за результатами перегляду рішення місцевого судупісля дослідження письмових доказів, на які посилався прокурор.

Із указаними висновками судів обох інстанцій погоджується і Верховний Суд.

Варто уваги, що жодні адміністративні матеріали чи інші документи, де б було зафіксовано чи відображено встановлення особи працівниками поліції, не складались, згідно з матеріалам справи, цю особу працівниками поліції не було ідентифіковано, передбачених законом заходів з ідентифікації особи, яка керувала автомобілем без посвідчення водія, працівниками поліції не вживалось.

Стосовно листа ГУНП в Запорізькій області, то слід зауважити, що дійсно з нього вбачається, що працівниками поліції виконувався запит щодо потерпілого ОСОБА_9 , його автомобіля та особи, яка представилась даними ОСОБА_7 , це підтвердили і свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_10 (працівники поліції) в суді першої інстанції.

Проте, як слушно зауважили суди обох попередніх інстанцій, з урахуванням того, що достеменно встановити особу, яка представилась даними виправданого не можливо, оскільки жоден зі свідків не підтвердив, що за кермом автомобіля був саме ОСОБА_7 , а документи чоловіком, який був зупинений працівниками поліції на підтвердження особи не надавалися, тож даних листа не достатньо для висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень.

Варто звернути увагу і на показання потерпілого ОСОБА_9 , який суду показав, що дійсно стосовно нього вчинено злочин, проте особи були у «балаклавах», упізнати присутнього у залі засідання ОСОБА_7 , як особу, яка здійснила на нього напад, він не може, оскільки на його переконання та особа була вищою і худорлявішою. На численні уточнюючі запитання суддів потерпілий не зміг впізнати у ОСОБА_7 особу, яка наносила йому тілесні ушкодження, погрожувала ножем чи заволоділа ключами від квартири.

Крім того, із технічного запису судового засідання видно, що потерпілий пояснює про проведення за його участю впізнання, хоча будь-які документи, складені за результатами такого і відсутні у матеріалах справи, проте ОСОБА_9 повідомляє, що упізнавав особу за очима, але, як найбільш схожу серед запропонованих.

Отже, суди взяли до уваги докази, на які посилався прокурор, проаналізували їх, у тому числі й протоколи впізнання за участю свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , їх показання надані суду, показання потерпілого, лист ГУНП в Запорізькій області, однак дійшли логічного і обґрунтованого висновку про те, що такі не доводять винуватість саме ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень стосовно ОСОБА_9 , хоча у своїй сукупності і доводять вчинення злочину стосовно потерпілого. 

Стосовно доводів прокурора про розгляд справи за відсутності потерпілого, що на його думку є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Так з матеріалів справи Суд встановив, що потерпілий був представлений у суді адвокатом - представником і обізнаний про розгляд справи у апеляційному порядку, сам потерпілий не звертався до суду про порушення його прав.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд, потерпілий є самостійним учасником провадження і має особисте (індивідуальне) право оскарження судових рішень.

Крім того, позиція потерпілого з приводу апеляційної скарги прокурора не доводить винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, тож доводи автора скарги про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону у цьому контексті є необґрунтованими.

Щодо тверджень прокурора, висловлених лише під час судового розгляду у суді касаційної інстанції про підстави виправдання ОСОБА_7 , Суд уважає за необхідне зазначити таке.

Згідно ч. 2 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог лише, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого.

За статтею370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 412 КПК встановлено, що істотним вважається таке порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Як убачається з матеріалів провадження, місцевий суд ухвалюючи виправдувальний вирок, дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону, а сама по собі підстава для виправдання не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що може за собою потягнути скасування виправдувального вироку.

Зі змісту оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій видно, що у цьому кримінальному провадженні суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність доказів, які би давали підстави уважати ОСОБА_7 причетним до вчинення інкримінованих йому злочинів, з такими висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Частина 2 ст. 419 КПК передбачає, що при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

У касаційній скарзі прокурора немає будь-яких доводів щодо обставин кримінального провадження, які б не були досліджені та не ураховані судом апеляційної інстанції, і надають можливість Верховному Суду скасувати виправдувальний вирок.

Касаційна скарга містить також інші аргументи, які не потребують детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, не встановлено, Суд уважає за необхідне касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції - без зміни.

Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 02 квітня 2025 року в кримінальному провадженні стосовно  ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3