ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4909/26 Справа № 214/10055/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Малаховська І.Б. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2026 року м. Кривий Ріг
справа № 214/10055/25
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Остапенко В.О.
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.
сторони:
позивач Львівський державний університет безпеки життєдіяльності
відповідач  ОСОБА_1 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Приблуда Євген Вікторович, на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2026 року, яке ухвалено суддею Малаховською І. Б.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 21 січня 2026 року,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2025 року Львівський державний університет безпеки життєдіяльності звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надання освітніх послуг.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 19 серпня 2024 року між ОСОБА_1 та Львівським державним університетом безпеки було укладено Договір про надання платної освітньої послуги № 92-ІПБ/24, згідно якого Замовник брав на себе фінансові зобов`язання, щодо оплати освітньої послуги, що надається Здобувачу ОСОБА_2 позивачем. Договір є невід`ємним додатком до Договору про навчання у закладі вищої освіти № 92-ІПБ/24 від 19 серпня 2024 року. 
Згідно п.3 Розділу ІІ Договору Замовник зобов`язаний своєчасно вносити за надання платної освітньої послуги в розмірах, у терміни та в порядку, встановлені Договором.
Відповідно до п. 1 Розділу ІІІ Договору, загальна вартість платної освітньої послуги за весь строк навчання становить 167 000 грн.
За весь період навчання позивач, відповідно до державних стандартів освіти та умов Договору належно надавав Здобувачу освітні послуги, жодних претензій та скарг з боку відповідача щодо надання освітніх послуг не надходило. 
Однак, відповідачем оплата за надані освітні послуги за 2024-2025 навчальний рік не була внесена, у зв`язку із чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем згідно Договору у сумі 19 500 грн. 
12 лютого 2025 року, відповідно до наказу ЛДУБЖД № 163 - НК/90, Здобувача ОСОБА_2 було відраховано з ЛДУБЖД. 
Відповідно до п.3 Розділу ІV Договору, у випадку не дотримання замовником (закладом) розмірів та/або термінів, та/або порядку оплати за надання платної освітньої послуги (повернення коштів) на суми, що повинні бути сплачені (підлягають поверненню), нараховується пеня за кожний день затримки оплати (повернення) у розмірі 0,05 відсотків від суми, яка має бути сплачена (повернута). 
Отже, за несвоєчасне внесення плати відповідачем станом на 15 вересня 2025 року була нарахована пеня у розмірі 3 773,25 грн. 
З метою погашення заборгованості за надані освітні послуги позивачем на адресу Відповідача було направлено листи (претензію) № 90 01-511/90 12 від 10 лютого 2025 року, № 90 01-2803/90 12 від 25 червня 2025 року з проханням ліквідувати грошову заборгованість. Однак, заборгованість відповідачем не була сплачена.
Враховуючи викладене, Позивач вважає, що Здобувач отримав освітні послуги, відповідно до умов Договору, за які Відповідач зобов`язаний сплатити Позивачу суму боргу у розмірі 19 500,00 грн та пеню у розмірі 3 773,25 грн, а також судовий збір у сумі 3028,00 грн.
На підставі наведенного вище позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за надані освітні послуги у розмірі 19 500 грн, пеню нараховану на суму заборгованості, станом на 15 вересня 2025 року, за несвоєчасне здійснення оплати за надані послуги у розмірі 3 773,25 грн, а також судовий збір у сумі 3 028 грн.
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2026 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського державного університету безпеки життєдіяльності заборгованість за надані освітні послуги у розмірі 19 500 грн та пеню нараховану на суму заборгованості станом на 15 вересня 2025 року за несвоєчасне здійснення оплати за надані послуги у розмірі 3 773,35 грн та судовий збір у розмірі 3 028 грн. 
В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивачки. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд помилково ототожнив факт видання наказів про зарахування та відрахування ОСОБА_2 із фактом надання освітньої послуги. Матеріали справи не містять жодного доказу фактичного навчання ОСОБА_2 , відсутні зокрема: академічна довідка про результати навчання, назви дисциплін, отримані оцінки і здобуті кредити ЄКТС, відомості та інші документи щодо успішності, кількості відвіданих занять та режиму навчання тощо. Натомість відповідачем надано довідку № 07/27/218 від 12 грудня 2025 року Державного університету економіки і технологій в м. Кривий Ріг про навчання ОСОБА_2 на денній формі, строк навчання з 01 вересня 2024 року по 30 червня 2028 року, а також договір № ОП-8860/2024 від 16 вересня 2024 року з вказаним навчальним закладом. Суд не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_2 фізично не міг відвідувати навчання у місті Львові, а також об`єктивно не міг одночасно навчатися за денною формою у двох закладах вищої освіти, розташованих у різних містах.
Відповідач в суді першої інстанції прямо заперечував факт підписання договорів № 92-ІПБ/24 від 19 серпня 2024 року. Однак суд не встановив обставин їх укладення, не дослідив оригінали документів та не з`ясував належність підпису, натомість безпідставно поклав обов`язок доведення автентичності підпису на відповідача, вказавши, що останній не подав висновку експерта та не ініціював призначення почеркознавчої експертизи. Такий підхід суперечить принципу розподілу тягаря доказування, встановленому процесуальним законом.
Судом першої інстанції проігноровано докази перебування відповідача на військовій службі на момент підписання договору про навчання в закладі вищої освіти № 92-ІПБ/24 від 19 серпня 2024 року та договору про надання платної освітньої послуги № 92-ІПБ/24 від 19 серпня 2024 року. 
В оскаржуваному рішенні суд не навів жодного мотиву відхилення цих доказів, чим порушив вимоги ст. 263-264 ЦПК України щодо повноти мотивування. Підполковник ОСОБА_1 перебуває на посаді командира танкового батальйону в/ч НОМЕР_1 , знаходиться постійно на військовій службі з 24 березня 2022 року по теперішній час (довідка ф.5 № 3877 від 04 грудня 2025 року). Згідно Довідки про безпосередню участь особи в заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України № 3216/у від 05 грудня 2025 року, ОСОБА_1 дійсно з 22 серпня 2024 року по 31 серпня 2024 року і багато інших періодів, перебував у зоні бойових дій. Відповідно до відпускного квитка № 3343 від 22 липня 2024 року ОСОБА_1 звільнений у відпустку терміном з 04 серпня 2024 року по 20 серпня 2024 року. На зворотному боці Відпускного квитка наявна відмітка у вигляді штампу Саксаганського РВК в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, де зазначено, що ОСОБА_1 вибув до місця служби 19 серпня 2024 року (смт. Куньє, Харківська область). Таким чином, 19 серпня 2024 року ОСОБА_1 фактично перебував у м. Кривому Розі та вибував до місця проходження військової служби, а не знаходився у м. Львові, що об`єктивно виключає можливість особистого підписання ним договорів у зазначену дату в м. Львові.
Також апеллянт зазначає, що позивачем по справі не надано розрахунку пені, нарахованої на суму заборгованості за надані освітні послуги. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу представника відповідача – залишити без задоволення.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав. 
Судом першої інстанції установлено та з матеріалів справи убачається, що 19 серпня 2024 року між ОСОБА_1 та Львівським державним університетом безпеки було укладено Договір про надання платної освітньої послуги № 92-ІПБ/24, згідно якого Замовник брав на себе фінансові зобов`язання, щодо оплати освітньої послуги, що надається Здобувачу ОСОБА_2 Позивачем. Договір є невід`ємним додатком до Договору про навчання у закладі вищої освіти № 92-ІПБ/24 від 19 серпня 2024 року. 
Згідно п.3 Розділу ІІ Договору Замовник зобов`язаний своєчасно вносити за надання платної освітньої послуги в розмірах, у терміни та в порядку, встановлені Договором.
Відповідно до п. 1 Розділу ІІІ Договору, загальна вартість платної освітньої послуги за весь строк навчання становить 167 000 грн.
Згідно довідки-розрахунку станом на 15 вересня 2025 року заборгованість за надані освітні послуги за 2024-2025 роки становить 23 273,25 грн, з них: 19 500 грн за освітні послуги; 3 773,25 грн пеня нарахована на заборгованість за освітні послуги.
12 лютого 2025 року відповідно до наказу ЛДУБЖД № 163 - НК/90 Здобувача ОСОБА_2 було відраховано з ЛДУБЖД.
З метою погашення заборгованості за надані освітні послуги Позивачем на адресу Відповідача було направлено листи (претензію) № 90 01-511/90 12 від 10 лютого 2025 року, № 90 01-2803/90 12 від 25 червня 2025 року з проханням погасити грошову заборгованість. Однак, заборгованість відповідачем не була погашена.
Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість за надані освітні послуги у розмірі та пеню нараховану на суму заборгованості за несвоєчасне здійснення оплати за надані послуги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не дотримався умов договору, а тому повинен сплатити заборгованість за надані здобувачу освіти ОСОБА_2 послуги.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як його суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 6 ст. 73 Закону України «Про вищу освіту» заклад вищої освіти відповідно до законодавства та статуту може надавати фізичним та юридичним особам платні послуги за умови забезпечення надання належного рівня освітніх послуг як основного статутного виду діяльності. Розмір плати за весь строк навчання для здобуття відповідного ступеня вищої освіти, підвищення кваліфікації, а також порядок оплати освітньої послуги (разово, щороку, щосеместрово, щомісяця) встановлюються у договорі (контракті), що укладається між закладом вищої освіти та фізичною (юридичною) особою, яка замовляє платну освітню послугу для себе або для іншої особи, беручи на себе фінансові зобов`язання щодо її оплати.
Договір про надання послуг навчання відноситься до договорів про надання послуг, питання про які регулюються главою 63 ЦК України.
Відповідно до ст.ст. 525,526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Як вбачається зі змісту ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до статті 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст.ст. 509, 526 ЦК України зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно ст. 661 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема неустойка.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч.1 та 2 ст. 77 ЦПК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Матеріалми справи доведено факт того, що 19 серпня 2024 року між Львівським державним університетом безпеки життєдіяльності та замовником освітньої послуги ОСОБА_1 було укладено Договір № 92- ІПБ/24 про надання платної освітньої послуги здобувачу вищої освіти ОСОБА_2 . Предметом цього Договору, який є невід`ємним додатком до Договору про навчання у закладі вищої освіти № 92- ІПБ/24 є фінансові зобов`язання Замовника щодо оплати освітньої послуги, що надається Здобувачу - ОСОБА_2 закладом.
Відповідно до Договору № 92- ІПБ/24 від 19 серпня 2024 року про навчання у закладі вищої освіти, укладеному між Львівським державним університетом безпеки життєдіяльності, вступником ОСОБА_2 та його законним представником ОСОБА_1 , Заклад бере на себе зобов`язання зарахувати вступника на навчання на перший курс після виконання вимог умов прийому на навчання для здобуття вищої освіти, правил прийому та укладення договору; здійснити підготовку вступника за денною формою здобуття освіти за освітньо-професійною програмою Пожежна безпека за спеціальністю 261 «Пожежна безпека» для здобуття рівня вищої освіти бакалавра, забезпечити створення належних умов для дотримання правил і норм охорони праці, техніки безпеки і виробничої санітарії відповідно до законодавства.
Відповідно до Витягу із наказу № 832 о/с від 14 серпня 2024 та додатку до нього, ОСОБА_2 з 02 вересня 2024 року зарахований студентом 1 курсу Львівського державного університету безпеки життєдіяльності на денну форму навчання за спеціальністю Пожежна безпека, відповідно заяви в ЄДЕБО № 13688656 (а.с.59). 
Ухвалюючи рішення по справі, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно визначився із правовідносинами, які виникли між сторонами і дійшов вірного висновку про те, що відповідач не дотримався умов договору, а тому повинен сплатити заборгованість за надані здобувачу освіти ОСОБА_2 послуги у визначеному позивачем розмірі. 
При цьому колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що матеріали справи не містять жодного доказу фактичного навчання ОСОБА_2 в Львівському державному університеті безпеки життєдіяльності, оскільки договір про надання послуг навчання відноситься до договорів про надання послуг, питання про які регулюються главою 63 ЦК України. Відповідно до ст.ст.525,526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Підписуючи договір про навчання у закладі вищої освіти відповідач по справі прийняв умови такого догову та мав його виконувати.
Наслідком нездобуття освітніх послуг ОСОБА_2 в Львівському державному університеті безпеки життєдіяльності було винесення Наказу ЛДУБЖД «Про відрахування та зміну прізвища здобувачів вищої освіти» № 163-НК/90 від 12 лютого 2025 року, яким Здобувача ОСОБА_2 було відраховано з числа здобувачів вищої освіти за невиконання індивідуального навчального плану, що навчаються за кошти фізичних та/або юридичних осіб, на підставі рапорту тимчасово виконуючого обов`язки начальника факультету пожежної та техногенної безпеки 
Щодо тверджень представника відповідача в апеляційній скарзі про те, що відповідач не підписував договорів, то такі твердження є неправдивими та недоведеними відповідачем у справі, як особою, що заперечує підписання договорів. Наявний в матерілах справи Відпускний квиток наявна, в якому міститься відмітка у вигляді штампу Саксаганського РВК в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, де зазначено, що ОСОБА_1 вибув до місця служби 19 серпня 2024 року (смт. Куньє, Харківська область), не може свідчити про те, що він не міг знаходитись у м. Львові до, або ж після проставлення такої відмітки. 
Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що ОСОБА_2 з вересня 2024 року навчається в іншому закладі освіти, який розташований у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, тому не міг навчатися в закладі позивача, оскільки вступивши до іншого навчального закладу, здобувач освіти або його законний представник, в даному випадку відповідач повинні були про це повідомити Львівський державний університет безпеки життєдіяльності, що зроблено не було, оскільки доказів цьому факту не надано (відсутня заява про відрахування ОСОБА_2 у зв`язку з вступом до іншого навчального закладу).
Посилання апелянта на те, що позивачем по справі не надано розрахунку пені, нарахованої на суму заборгованості за надані освітні послуги колегія суддів вважає безпідставними, оскільки до позовної заяви позивачем була додано Довідка-розрахунок ЛДУБЖД у якій міститься вичерпна інформація про заборгованість здобувача першого курсу денної форми навчання за освітнім ступенем бакалавра факультету пожежної безпеки, спеціальність «Пожежна безпека» ОСОБА_2 . В даній довідці зазначено, що пеня нараховується згідно умов Договору станом на 15 вересня 2025 та становить 3 773, 25 грн. Відомості які зазначені в даній довідці дають змогу чітко визначити суму боргу а саме: 19 500 грн * 0,05% = 9,75 грн в день, кількість днів прострочки з 24 серпня 2024 року = 387 днів, 9,75 грн *387 днів = 3 773,25 грн.
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.
Відповідно ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.
Крім того, згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення суду без змін, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Приблуда Євген Вікторович, залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2026 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 20 квітня 2026 року.

Головуючий:

Судді: