РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

м. Вінниця
23 лютого 2026 р. Справа № 120/11562/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дончика Віталія Володимировича, розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в :

18.08.2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги мотивовані протиправною бездіяльністю відповідача щодо незастосування доплати у зв`язку з 80-річним віком до основної пенсії, а також щодо відмови в перерахунку та призначенні пенсії по інвалідності І групи замість пенсії за віком.
Ухвалою суду від 28.08.2025 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.
У зазначений строк позивач вимоги вказаної ухвали виконав та подав уточнюючу позовну заяву, у якій просить: 
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо незастосування доплати в зв?язку з 80-ти річним віком до основної пенсії;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови в перерахунку та призначенні пенсії по інвалідності І групи замість пенсії за віком;
- зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області провести доплату в розмірі 570,00 грн. в зв?язку з 80-ти річним віком з 01.12.2024 року до основної пенсії позивача;
- зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити мені пенсію по інвалідності І групи з дати звернення та провести перерахунок пенсії за віком на пенсію по інвалідності І групи з застосуванням показника середньої заробітної плати по Україні за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенси в 2025 році, тобто за 2022, 2023, 2024 роки з подальшою виплатою;
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області моральну шкоду у розмірі 80 000 грн.
Ухвалою суду від 19.09.2025 року прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку статті 263 КАС України, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.
10.10.2025 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що 01.12.2024 року позивачу виповнилось 80 років, тому, з дати досягнення 80-річного віку позивачу встановлено компенсаційну виплату в розмірі 570,00 грн., та припинено виплату в розмірі 456,00 грн., оскільки одночасна їх виплата не передбачена чинним законодавством.
Також позивач 12.02.2025 року звернувся до територіального відділу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком, яку було розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області та прийнято рішення № 905290144039 від 19.02.2025 року про відмову в перерахунку пенсії позивачу.
Відповідач вказує, що позивач оскаржує лист Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 06.01.2025 року 193-16436/Б-02/8-0200/25, який не є рішенням в розумінні ч. 5 ст. 45 Закону №1058, а носить інформаційний характер, та є відповіддю на звернення позивача щодо його пенсійного забезпечення.
Отже, відповідач зауважує, що Головне управління не приймало жодного розпорядчого акта за результатами розгляду заяви позивача про перерахунок пенсії.
Враховуючи наведене, відповідач просить у задоволенні позову відмовити.
Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, встановив наступне.
З 02.12.2004 року позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
16.12.2024 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з заявою, у якій просив здійснити доплату до пенсії у розмірі 500 грн., оскільки йому виповнилося 01.12.2024 року 80 років і доплата до пенсії має складати 500 грн., а йому нараховується - 114 грн. 
12.02.2025 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з заявою, у якій просив здійснити йому перехід з пенсії за віком на пенсію по інвалідності з застосуванням показника середньої заробітної плати по України, що передують року звернення за призначенням пенсії в 2025 році, тобто за 2022 -2024 роки.
За принципом екстериторіальності заява була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області, яким прийнято рішення № 905290144039 від 19.02.2025 року про відмову в перерахунку пенсії позивачу (з пенсії за віком на пенсію по інвалідності із застосуванням нової середньої заробітної плати по НГ), у зв`язку з недоцільністю та відсутністю законних підстав для обчислення пенсії по інвалідності із застосуванням показника середньої заробітної плати за 2021-2024 роки.
Вважаючи дії відповідача щодо незастосування доплати в зв?язку з 80-ти річним віком до пенсії; щодо відмови в перерахунку та призначенні пенсії по інвалідності із застосуванням показника середньої заробітної плати за 2021-2024 роки, протиправними, позивач звернувся з цим позовом до суду. 
Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Щодо позовних вимог про незастосування доплати в зв?язку з 80-ти річним віком до основної пенсії, суд зазначає таке.
24.02.2023 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №168 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році».
Пунктом 8 цієї Постанови №168 установлено з 1 березня 2023 року щомісячну компенсаційну виплату особам, у яких щомісячний розмір пенсійних виплат з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, сум індексації, щомісячної компенсації у разі втрати годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших доплат до пенсій, встановлених законодавством, не досягає розміру середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка враховується для обчислення пенсії за 2020 рік: яким виповнилося 80 років і більше, - у розмірі до 570 гривень; яким виповнилося 75 років до досягнення 80-річного віку, - у розмірі до 456 гривень; яким виповнилося 70 років до досягнення 75-річного віку, - у розмірі до 300 гривень.
Щомісячна компенсаційна виплата особам, які досягли 70-, 75- і 80-річного віку після 1 березня 2023 року, встановлюється і виплачується з дати досягнення ними відповідного віку.
Враховуючи те, що 01.12.2024 року позивачу виповнилось 80 років, отже з цієї дати він має право на встановлення щомісячної компенсаційної виплати у розмірі 570 грн., яка йому була нарахована та виплачується, що підтверджується протоколом перерахунку пенсії з пенсійної справи позивача.
З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог, оскільки вони є необґрунтованими.
Щодо позовних вимог про відмову в перерахунку та призначенні пенсії по інвалідності із застосуванням показника середньої заробітної плати за 2021-2024 роки, суд враховує таке.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, особливості призначення, перерахунку і виплати пенсій врегульовано Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).
Так, згідно з статтею 1 Закону №1058-ІV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.
Статтею 9 Закону №1058-ІV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 
1) пенсія за віком; 
2) пенсія по інвалідності; 
3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
За змістом статті 10 Закону №1058-ІV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.
Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону №1058-IV для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.
Частиною 2 статті 40 Закону № 1058-IV визначено, що заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується ПФУ за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики. Ск - сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць (Кз 1 + Кз 2 + Кз 3 + ... + Кз n); К - страховий стаж за місяці, які враховано для визначення коефіцієнта заробітної плати (доходу) застрахованої особи.
Отже, у випадку призначення пенсії на підставі Закону №1058-IV, при обчисленні пенсії враховується середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії.
Як вже судом встановлено, що з 02.12.2004 року позивачу призначено пенсію за віком за Законом №1058-IV.
Суд вказує, що у справі, яка розглядається, ключовим є питання наявності у позивача, якому призначено пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV, права на призначення пенсії по інвалідності, із її новим обчисленням відповідно до приписів статті 40 Закону № 1058-IV після досягнення пенсійного віку.
При цьому, суд зауважує, що порядок переведення з одного виду пенсії на інший регламентовано статтею 45 Закону №1058-IV, зокрема, частиною третьою якої визначено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.
Якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати і набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення пенсії (попереднього перерахунку пенсії без урахування перерахунку, передбаченого абзацом п`ятим частини четвертої статті 42 цього Закону) незалежно від перерв у роботі, під час переведення вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена (визначений) частиною другою статті 40 цього Закону для призначення пенсії.
Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні з одного виду пенсії, призначеної саме за Законом №1058-ІV, на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої зазначеним нормативно-правовим актом.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 31.05.2019 у справі №314/272/17(2-а/314/33/2017), від 31.03.2020 у справі №348/1296/17, від 17.06.2021 у справі №440/3786/18.
Тому, при переведенні позивача з пенсії по віку (що призначена з 02.12.2004) на пенсію по інвалідності на умовах Закону №1058-IV буде враховуватися той показник середньої заробітної плати (доходу) по Україні, з якої сплачено страхові внески, яка враховувалась для обчислення пенсії по віку.
За таких обставин, суд погоджується з доводами відповідача, що відсутні підстави для перерахунку позивачу пенсії із застосуванням показника середньої заробітної плати по Україні за 2021-2024 роки.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 80 000 грн., суд вказує таке.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст. ст. 1173 та 1174 ЦК України, згідно яким така шкода відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів від вини цих органів або відповідної особи.
Отже, підставою для відшкодування моральної шкоди є: 1) факт неправомірних дій певного органу чи його посадових або службових осіб; 2) наявність шкоди; 3) причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).
При цьому, суд зауважує, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках від статі, віку та стану здоров`я потерпілого.
За приписами п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Таким чином, обов`язок доведення спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, яка звертається до суду з таким позовом.
Разом з тим, позивач не навів належного обґрунтування для стягнення відшкодування моральної шкоди, у тому числі у заявленому розмірі, не надав доказів заподіяння йому душевних страждань протиправними рішеннями відповідача, зокрема, доказів погіршення стану здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок протиправних рішень відповідача.
Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Крім зазначеного, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Саме по собі твердження позивача про заподіяння йому моральної шкоди не є підставою для стягнення на її користь 80000,00 грн в якості відшкодування, оскільки позивачем доводиться, а судом оцінюється наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку.
Позивач не надав жодних доказів погіршення стану його здоров`я (медичних довідок, висновків тощо), які були б спричинені саме протиправними рішеннями (діями, бездіяльністю) відповідача. Відсутні у розпорядженні суду і докази настання у позивача інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, які у розумінні ст. 23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди.
Позивачем не зазначено конкретних фактів, які б у системному зв`язку з протиправними рішеннями (діями, бездіяльністю) відповідача утворювали підстави для відшкодування моральної шкоди.
Враховуючи те, що позивач належним чином не довів факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, позовні вимоги про стягнення 80000,00 грн на відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню.
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 04 липня 2019 року по справі № 823/628/17.
Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Враховуючи положення статті 139 КАС України, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.
Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -
в и р і ш и в :

У задоволенні адміністративного позову, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, 21100, код ЄДРПОУ 13322403) 

Суддя Дончик Віталій Володимирович