ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

17 лютого 2026 року 	м.Дніпро	справа № 160/11038/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді Баранник Н.П.,
суддів: Малиш Н.І., Щербака А.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року у справі № 160/11038/25 (суддя Савченко А.В., справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку письмового провадження) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач) щодо взяття ОСОБА_1 на військовий облік як особи, раніше визнаної непридатною та виключеною з військового обліку за станом здоров`я; 
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виключити ОСОБА_1 , раніше виключеного з військового обліку за станом здоров`я, шляхом внесення відповідних записів в Єдиний електронний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів “Оберіг”.
В обґрунтування позовної заяви зазначав, що рішенням ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_3 від 15.10.2008 він був визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку (гр.І ст. 59б НМОУ №402 від 14.08.2008), тому згідно вимог чинного законодавства повторному медичному огляду він не підлягає. Відповідач без наявності правових підстав поставив позивача на військовий облік всупереч змісту паперового військовооблікового документу, згідно розділу 14 якого ОСОБА_1 виключений з військового обліку призовників (військовозобов`язаних, резервістів) за станом здоров`я згідно ст.37 п.6 пп. 3 ЗУ “Про ВО і ВС”.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено у повному обсязі. 
Із рішенням суду не погодився відповідач, ним була подана апеляційна скарга. Посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, відповідач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити у повному обсязі.
У скарзі відповідач звертає увагу, що у зв`язку з внесення змін до законодавства України в сфері військового обліку, позивача було автоматично взято на військовий облік військовозобов`язаних через Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, так як рішення ВЛК від 15.10.2008 року втратило чинність та не відповідає вимогам Наказу МО України №402 від 2008 року. Військово-лікарською комісією не приймалось рішення про непридатність до військової служби з виключення з військового обліку позивача саме в статусі військовозобов`язаного за графою ІІ НМОУ « 402» від 2008 року.
У ІНФОРМАЦІЯ_4 немає законних підстав (протоколу чи постанови ВЛК) для виключення позивача з військового обліку за станом здоров`я. Навпаки, відносно позивача наявна дійсна постанова ВЛК № 2025-0403-0849-2114-0 від 03.04.2025 року, згідно графи ІІ статті 67Б визнаний - придатний до служби у в\ч забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, НЦ, закладах (установах), медпідрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, ОЗ, охорони).
Відповідачем не приймалось рішень щодо повторного взяття позивача на військовий облік так як і не було рішень щодо виключення позивача з військового обліку, останній весь час перебував на військовому обліку та не виключався, лише мав недійсне тимчасове посвідчення з недійсними відмітками про зняття з військового обліку, тому визнання протиправними дії саме ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо взяття на військовий облік військовозобов`язаних є протиправним та таким, що не відповідає дійсності.
Позивач через свого представника адвоката подав відзив на апеляційну скаргу відповідача. У відзиві звертає увагу суду, що зазначені у ч.6 ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», обставини, є суттєвими та незворотними, у зв`язку із чим п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не передбачає можливості взяття на облік осіб, які раніше були виключені з військового обліку, оскільки містить вичерпний перелік обставин, за яким громадяни України підлягають взяттю на військовий облік військовозобов`язаних. Аналіз положень Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» свідчить, що громадяни, які підлягають виключенню з військового обліку, втрачають статус військовозобов`язаного, в той же час зняті з військового обліку, продовжують перебувати в статусі військовозобов`язаних. Суд першої інстанції законно та обґрунтовано визнав, що дії відповідача щодо взяття на військовий облік позивача є протиправними, врахувавши висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У відзиві також заявлено клопотання про розподіл судом апеляційної інстанції судових витрат та стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, у сумі 12 000 грн.. 
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги відповідача, матеріали справи, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , згідно з Довідкою (замість військового квитка) №4/1059 від 16.02.2009 за підписом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_6 підполковника ОСОБА_2 та скріпленого печаткою ІНФОРМАЦІЯ_6 15.10.2008 визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку за ст. 59б гр. I наказу МО- 2-94р.
Згідно з військово-обліковим документом №230220241425247400002 від 20.06.2024, підписаним начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 полковником ОСОБА_3 та скріпленим печаткою ІНФОРМАЦІЯ_4 20.06.2024, ОСОБА_1 16.02.2008р. виключений з військового обліку призовників (військовозобов`язаних, резервістів) за станом здоров`я згідно ст.37 п.6 пп. 3 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”. В графі “рішення військово-лікарської комісії” у вказаному військово-обліковому документі міститься запис про проходження 15.10.2008 ОСОБА_1 ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_3 та визнання його непридатним до військової служби з виключенням (гр.І ст. 59б НМОУ №402 від 14.08.2008).
Згідно із випискою із історії хвороби № П-4235 ОСОБА_1 встановлено діагноз хронічний пієлонефрит.
Відносно позивача наявна складена постанова ВЛК № 2025-0403-0849-2114-0 від 03.04.2025 року, згідно графи ІІ статті 67Б визнаний придатним до служби у в\ч забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, НЦ, закладах (установах), медпідрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, ОЗ, охорони).
Як свідчить військово-обліковий документ від 03.04.2025 з “РЕЗЕРВ +” позивача визнано придатним згідно рішення військово-лікарської комісії від 02.04.2025 р.
Водночас, згідно з військово-обліковим документом від 07.04.2025 в останній було внесено відомості щодо ступені придатності до військової служби та вказано наступне: “Придатний до служби у в/ч забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, НЦ, закладах (установах), медпідрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, ОЗ, охорони із зазначенням дати проходження ВЛК 03.04.2025р.
Вказані обставини зумовили звернення позивача до суду з позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що законодавство не передбачає можливості взяття на військовий облік осіб, виключених з військового обліку, яким є позивач. На час спірних правовідносин відповідач був зобов`язаний діяти лише відповідно до чинного законодавства, зокрема пункту 2 частини першої статті 37 Закону № 2232, який поновлення на військовому обліку осіб, виключених з нього, не передбачає. Суд прийшов до висновку, що дії відповідача щодо взяття на військовий облік позивача є протиправними, оскільки вчинені з неповно встановленими обставинами та з порушенням вимог законодавства щодо проведення військово-лікарської експертизи.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-ХІІ), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Частиною третьою статті 1 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
За приписами частини 7 статті 1 Закону № 2232-ХІІ виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Пунктом 2 Указу Президента України від 24 лютого 2022 № 64/2022 військовому командуванню разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Станом на час розгляду справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 року № 389-VIII (далі - Закон № 389-VIII).
Згідно із статтею 1 Закону № 389-VIII воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
За змістом пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154 (далі - Положення № 154) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Згідно з пунктом 9 Положення № 154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки здійснюють заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Згідно пункту 11 Положення № 154 районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення: оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.
Отже, обов`язки щодо обліку військовозобов`язаних покладені на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, врегульовано положеннями Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-XII (далі - Закон №2232-XII).
Механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів визначений Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 №1487 (далі - Порядок №1487).
Відповідно до пункту 22 Порядку №1487, взяття на військовий облік, зняття та виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, підрозділах Служби зовнішньої розвідки здійснюється відповідно до Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Частиною 6 статті 37 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” визначено підстави виключення з військового обліку. Так, виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які:
1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими;
2) припинили громадянство України;
3) визнані непридатними до військової служби;
4) досягли граничного віку перебування в запасі.
У громадянина, якого виключено з військового обліку відповідно до пунктів 3 та 4 цієї частини, військово-обліковий документ не вилучається. До військово-облікового документа громадянина вносяться дані про виключення із військового обліку.
З положень ст.2 Закону України “Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів”, одним з основних завдань Реєстру є ведення військового обліку громадян України.
Пунктами 75, 77-79 Постанови Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 “Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період” (далі - Порядок №560) визначено, що придатність резервістів та військовозобов`язаних до військової служби за станом здоров`я кожним лікарем визначається індивідуально. Висновки про придатність або непридатність резервістів та військовозобов`язаних до військової служби, подані ними скарги та об`єктивні дані, виявлені у процесі медичного огляду, а також установлений діагноз вносяться кожним лікарем до картки обстеження та медичного огляду та до інших документів, що засвідчується особистим підписом лікаря та скріплюється його особистою печаткою, із зазначенням дати проведення медичного огляду відповідно до вимог, визначених Міноборони. Рішення (постанову) військово-лікарської комісії щодо придатності резервіста або військовозобов`язаного до проходження військової служби під час мобілізації вноситься до бази даних Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів не пізніше ніж протягом наступного дня з дня надходження відповідного рішення до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 15.10.2008 був визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку за ст. 59 «б» гр. I наказу МО-2-94р.
Також визнання позивача непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку підтверджується військово-обліковим документом №230220241425247400002 від 20.06.2024. В графі “рішення військово-лікарської комісії” у вказаному військово-обліковому документі міститься запис про проходження 15.10.2008 ОСОБА_1 ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_3 про визнання його непридатним до військової служби з виключенням (гр.І ст. 59б НМОУ №402 від 14.08.2008).
Згідно висновків Верховного Суду у постанові від 21 травня 2025 року (справа № 280/2880/24), законодавець виокремлює поняття “зняття з військового обліку” та “виключення з військового обліку”, при цьому, при знятті з військового обліку Законом передбачено можливість повторного взяття військовозобов`язаного на такий облік. Отже, різними є як підстави, так і правові наслідки зняття або виключення з військового обліку. З аналізу положень Закону № 2232 висновується, що громадяни, які підлягають виключенню з військового обліку, втрачають статус військовозобов`язаного, в той же час зняті з військового обліку продовжують перебувати в статусі військовозобов`язаних.
Отже, законодавство не передбачає можливості взяття на військовий облік осіб, виключених з військового обліку, яким є позивач.
Тобто, відповідач був зобов`язаний діяти лише відповідно до чинного законодавства, зокрема пункту 2 частини першої статті 37 Закону № 2232, який можливості поновлення на військовому обліку осіб, виключених з нього, не передбачає.
Щодо доводів відповідача, що відносно позивача наявна дійсна постанова ВЛК № 2025-0403-0849-2114-0 від 03.04.2025 року, згідно графи ІІ статті 67Б визнаний - придатний до служби у в\ч забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, НЦ, закладах (установах), медпідрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, ОЗ, охорони). 
Як вірно зазначив суд першої інстанції наявність такої постанови не спростовує того факту, що законодавство не передбачає можливості взяття на військовий облік осіб, виключених з військового обліку, яким є позивач. Отже, наявність такого висновку ВЛК не легітимізує взяття на військовий облік особи, виключеної з військового обліку, за умови, що законодавство не передбачає такої можливості.
Стосовно доводів відповідача про автоматичне взяття позивача на військовий облік військовозобов`язаних через Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Колегія суддів звертає увагу, що таке взяття відносно позивача було неможливим через втрату позивачем статусу військовозобов`язаного ще у 2008, що знайшло своє підтвердження і у відмітці військово-облікового документу №230220241425247400002 від 20.06.2024.
Таким чином, за висновками суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги позивача.
Судом першої інстанції рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається. Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Стосовно розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу.
У відзиві на апеляційну скаргу заявлені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12000грн.
Відповідно до частин другої-п`ятої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною п`ятою статті 134 КАС України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
На переконання суду апеляційної інстанції, визначена сума за надання адвокатом послуг позивачу у розмірі 12 000 грн. не є обґрунтованою із урахуванням складності справи, предмету спору, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.
Суд враховує, що позивач поніс витрати на правничу допомогу в межах даного спору, що пов`язані з підготовкою відзиву на апеляційну скаргу відповідача, проте вважає визначені у відзиві суми за такі надані послуги завищеними. 
Колегія суддів вважає розумно обґрунтованими витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок відповідача в розмірі 1 000 грн. (одна тисяча гривень). Вказаний розмір витрат зумовлений об`єктивною тривалістю часу, яку витратив адвокат під час супроводу справи в суді апеляційної інстанції, якістю та обсягом підготовлених матеріалів, а також складністю питань, які були предметом апеляційного перегляду. В іншій частині заява позивача задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. 311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року у справі № 160/11038/25 залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1 000 грн. (одна тисяча гривень нуль копійок).

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Головуючий - суддя Н.П. Баранник 

суддя Н.І. Малиш 

суддя А.А. Щербак