Справа № 350/577/25
Номер провадження 2/350/26/2026

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2026 року       селище Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді Пулика М.В.,
секретаря судового засідання Юречко Т.Б.,
позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Родікова І.С., 
відповідачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Ошуста С.Є., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення частки майна у спільному майні подружжя
установив:
І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів.
Позивачка звернулася до суду із позовною заявою (а.с.1-3), в якій просить визначити її частку у праві спільної сумісної власності на будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі однієї другої частини, та визнати за нею право власності на зазначену частину як на частку у спільному майні подружжя.
Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 лютого 1978 року у виконавчому комітеті Небилівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 . Після укладення шлюбу подружжя розпочало спільне сімейне життя.
Від шлюбу народилися діти: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивачка зазначає, що у період перебування у зареєстрованому шлюбі, зокрема у листопаді 1978 року, подружжям було отримано план на будівництво індивідуального житлового будинку та господарських споруд, а також відповідний дозвіл на виконання будівельних робіт. Формально дозвіл був виданий на ім`я її чоловіка - ОСОБА_4 , однак будівництво здійснювалося спільними зусиллями та за рахунок спільних коштів подружжя. Після отримання дозволу сторони розпочали будівництво житлового будинку, яке тривало до 1981 року. Після завершення будівництва сім`я почала проживати у новозбудованому житловому будинку, розташованому в АДРЕСА_1 . Вказане будинковолодіння, було зведене саме у період шлюбу та в результаті спільної праці подружжя.
27 серпня 1991 року шлюб між нею та ОСОБА_4 було розірвано. Разом з тим, як зазначає позивачка, після розірвання шлюбу вона продовжувала проживати у спірному будинковолодінні та користуватися ним.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер.
Позивачка вказує, що спірне будинковолодіння було набуте у період шлюбу, а тому відповідно до законодавства, чинного на момент його створення та набуття, а саме Кодексу законів про шлюб та сім`ю України та Закону України «Про власність», воно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. На її переконання, частки подружжя у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено законом або домовленістю сторін, а отже кожному з них належить по частині спірного будинковолодіння.
Разом з тим, після смерті ОСОБА_4 відповідачка ОСОБА_2 , як спадкоємиця померлого, звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на все будинковолодіння в цілому як на спадкове майно.
Позивачка вважає такі дії неправомірними, оскільки, на її думку, до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 могла входити лише його частка у спільному майні подружжя, яка становить частину будинковолодіння. Інша ж частина належить їй особисто як співвласниці на праві спільної сумісної власності, і не входить до складу спадщини.
Крім того, позивачка зазначає, що з метою реалізації свого права вона звернулася до приватного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Проте постановою нотаріуса № 35/02-14 від 15 квітня 2025 року їй було відмовлено у видачі відповідного свідоцтва у зв`язку з відсутністю належного правовстановлюючого документа на спірне будинковолодіння.
У зв`язку з неможливістю реалізувати своє право в позасудовому порядку та з огляду на наявність спору щодо обсягу спадкової маси, позивачка звернулася до суду з даним позовом.
Заперечуючи проти заявленого позову ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву (а.с.25-27) у якому позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, і просила у задоволенні позову відмовити повністю.
У відзиві відповідачка зазначила, що позивачка ОСОБА_1 у своєму позові стверджує, про будівництво будинковолодіння по АДРЕСА_1 у період шлюбу із ОСОБА_4 , з посиланням на отримання плану на будівництво та дозволу на виконання будівельних робіт у листопаді 1978 року, початок будівництва після отримання дозволу, завершення будівництва у 1981 році та подальше проживання подружжя у цьому будинку. ОСОБА_2 категорично заперечила такі твердження і зазначила, що позивачка не має відношення до будівництва спірного будинковолодіння, оскільки, ні позивачка, ні її колишній чоловік - а батько відповідачки ОСОБА_4 - не будували цей житловий будинок ні разом, ні окремо.
У відзиві відповідачка вказала, що житловий будинок фактично був збудований її бабою - матір`ю її батька - ОСОБА_5 у 1978 році, тобто ще до одруження її батька ОСОБА_4 із позивачкою. Після фактичного завершення будівництва, як зазначено у відзиві, у листопаді 1978 року баба відповідачки оформила на ім`я її батька - ОСОБА_4 - свідоцтво на забудову по існуючому стану вже збудованого нею житлового будинку. Відповідачка наголосила, що факт завершення будівництва житлового будинку саме у 1978 році підтверджується записом щодо року завершення будівництва у технічному паспорті на будинковолодіння, який був виготовлений Івано-Франківським ОБТІ 10.12.2008 на її замовлення для оформлення спадщини після смерті батька, а також технічним паспортом, виготовленим ФОП ОСОБА_6 27.04.2018 для оформлення свідоцтва про право на спадщину у спадковій справі № 9/2018, заведеній 15.01.2018 приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Котелко С.Д. 
Також відповідачка зазначила, що позивачка після розірвання шлюбу із її батьком ОСОБА_4 з ними, не проживала, жодних претензій щодо належності їй частки у спірному будинковолодінні не пред`являла ні за життя її батька, ні після його смерті. Після смерті батька, на переконання відповідачки, позивачка не зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, не просила видати їй свідоцтво про право на спадщину чи про право на частку у спільному майні подружжя, натомість у спірному житловому будинку постійно проживала саме вона із своєю сім`єю та трьома дітьми.
Крім того, відповідачка вказала, що 11.02.2015 спірний житловий будинок, в якому проживала вона із сім`єю, повністю вигорів із середини внаслідок пожежі, що сталася від короткого замикання електромережі. Було знищено перекриття, покриття, пошкоджено стіни, підлогу, вікна та двері, знищено меблі, речі домашнього вжитку, господарський інструмент тощо. Саме вона, особисто, за власні кошти та кошти своєї сім`ї, відбудувала спірний житловий будинок, купувала необхідні будівельні матеріали. При цьому відповідачка наголосила, що позивачка ОСОБА_1 жодної участі у відбудові знищеного пожежею будинку - ні працею, ні коштами - не брала.
Відповідачка також зазначила, що її батько ОСОБА_4 за життя не зміг завчасно оформити правовстановлюючі документи на будинковолодіння по АДРЕСА_1 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 помер у віці 49 років. Після його смерті відповідачка як спадкоємець першої черги за законом прийняла спадщину та зверталася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини і видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Нотаріус відмовляла в оформленні спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно та рекомендувала звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно. На той час до суду не зверталася, оскільки перебувала за межами України на роботі.
Надалі, у серпні 2023 року відповідачка приїхала у відпустку та звернулася до нотаріуса, аби отримати копії документів зі спадкової справи для звернення до суду, проте дізналася, що нотаріус ОСОБА_7 померла, а спадкова справа передана до обласного нотаріального архіву. Відповідачка вказала, що у зв`язку з цим звернулася до приватного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу Локатир М.В. щодо витребування необхідних документів, та листом нотаріуса їй були надані копії матеріалів спадкової справи та повідомлено про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину за законом на спірний житловий будинок через відсутність правовстановлюючих документів. При цьому відповідачка зазначила, що саме тоді їй стало відомо, що у 2023 році державним реєстратором Дубівської сільської ради проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок в цілому за ОСОБА_1 . Відповідачка стверджувала, що позивачка скористалася її відсутністю, діяла таємно і без її відома, надала недостовірні документи та ввела в оману державного реєстратора, унаслідок чого було незаконно зареєстровано право власності за позивачкою на весь об`єкт нерухомості. З цих підстав відповідачка звернулася до суду з позовом про визнання нечинною та припинення державної реєстрації права власності на будинковолодіння, і рішенням Рожнятівського районного суду від 05.06.2024 її позов було задоволено: визнано нечинною та припинено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , здійснену 04.09.2023.
Відповідачка також зазначала, що після виконання зазначеного судового рішення 24.10.2024 через представника повторно звернулася до приватного нотаріуса Локатир М.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на спірне будинковолодіння як на майно, власником якого на день смерті був її батько ОСОБА_4 , однак нотаріус знову повідомив про неможливість оформлення спадкових прав у зв`язку з тим, що спадкоємцями є вона та її брат ОСОБА_3 , які прийняли спадщину. 
Крім того, у відзиві відповідачка звернула увагу суду на те, що позивачка, звертаючись із позовом про визначення частки майна у спільному майні подружжя, на її переконання, пропустила строк позовної давності як після розірвання шлюбу 27.08.1991, так і після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що відповідачка вважає самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
ІІ. Пояснення сторін та їх представників у судовому засіданні
У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та просили суд їх задовольнити.
Позивачка пояснила, що спірне будинковолодіння по АДРЕСА_1 було збудоване саме в період її шлюбу з ОСОБА_4 , після отримання в листопаді 1978 року плану забудови та дозволу на виконання будівельних робіт. Будівництво здійснювалося спільними зусиллями подружжя, за рахунок спільних коштів, із залученням родичів та знайомих, а завершено його було у 1981 році. У цьому будинку вона проживала зі своїм чоловіком та народила віповідачів.
Позивачка зазначила, що той факт, що дозвільні документи були оформлені на ім`я чоловіка, не змінює правової природи набутого майна, оскільки воно створювалося в період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. Після розірвання шлюбу у 1991 році вона продовжувала проживати у спірному будинку, користувалася ним як співвласник та не була позбавлена права на частку у спільному майні.
Щодо доводів відповідачки про те, що житловий будинок нібито був збудований бабою відповідачів до укладення шлюбу, позивачка заперечила такі твердження, зазначивши, що на момент реєстрації шлюбу об`єкт як завершене будинковолодіння фактично не існував, а будівництво проводилося саме після отримання дозволу та в період шлюбу.
Позивачка також пояснила, що після смерті ОСОБА_4 вона тривалий час не зверталася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки фактично продовжувала проживати у спірному будинковолодінні, користувалася ним та не вважала своє право порушеним або оспорюваним. За її словами, питання правового оформлення частки у спільному майні подружжя не порушувалося, а тому необхідності у зверненні до нотаріуса чи до суду вона не вбачала.
Разом з тим, після погіршення відносин із відповідачкою та виникнення спору щодо правового режиму спірного будинковолодіння, зокрема у зв`язку з намаганнями оформлення права власності на весь об`єкт як на спадкове майно, позивачка вирішила належним чином оформити своє право на частку у спільному майні подружжя. З цією метою вона звернулася до приватного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу із відповідною заявою, однак отримала постанову про відмову у видачі свідоцтва у зв`язку з відсутністю належного правовстановлюючого документа на будинковолодіння. Саме неможливість реалізувати своє право у позасудовому порядку і зумовила її звернення до суду з даним позовом.
Представник позивачки у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги у повному обсязі, посилаючись на норми законодавства, що діяли на момент набуття майна, а також на положення чинного Цивільного кодексу України, зазначивши, що спадковою масою після смерті ОСОБА_4 могла бути лише його частка у спільному майні подружжя, а не все будинковолодіння в цілому. У з`язку з підставністю позовних вимог, просив стягнути з відповідачки судові витрати.
Відповідачка ОСОБА_2 та її представник у судовому засіданні проти позову заперечили повністю та просили у його задоволенні відмовити.
Підтримуючи доводи, наведені у письмовому відзиві, відповідачка зазначила, що спірний житловий будинок фактично був збудований її бабою - ОСОБА_5 - до одруження її батьків, а оформлення дозвільної документації на ім`я ОСОБА_4 не свідчить про набуття майна у спільну сумісну власність подружжя. Позивачка після розірвання шлюбу не заявляла вимог щодо поділу майна, не оформлювала права на частку та не приймала спадщину після смерті ОСОБА_4 , оскільки добре знала, що їй нічого не належить.
Вона повністю відбудувала будинок після пожежі, тому позивачка немає жодного права претендувати на даний будинок.
Кому все таки належить спірний будинок пояснити не може, хоч звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_4 вважала і вважає будинок власністю останнього.
Разом з тим стверджує, що оскільки будинок збудований її бабусею, то цей будинок не належав ні батькові, ні позивачці, ні їй. 
Крім цього, всупереч попереднім твердженням вважає, що оскільки будинок згорів, а вона його відновила, то цей об`єкт тепер належить тільки їй.
Із правильності її позиції належить розібратися суду. 
Представник відповідачки – адвокат Ошуст С.Є. у судовому засіданні підтримав позицію своєї довірительки, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі як безпідставного та необґрунтованого. Додатково зазначив, що, на його переконання, позивачкою пропущено строк позовної давності, а також наголосив на відсутності належних доказів набуття спірного майна саме як спільної сумісної власності подружжя. У з`язку з безпідставністю позовних вимог, просив стягнути з позивача на користь відповідачки витрати понесені на професійну правничу допомогу.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 26 травня 2025 року подав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій зазначив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . 
У судовому засіданні було допитано свідків.
Свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що їй відомо про обставини будівництва спірного житлового будинку, зазначивши, що будівельні роботи проводилися у період після одруження подружжя, з участю як самого ОСОБА_4 , так і позивачки. Їй відомо, як у кінці 1970-х – на початку 1980-х років проводилися будівельні роботи на вказаній земельній ділянці, та підтвердила факт проживання подружжя у будинку після завершення будівництва.
Разом з тим свідок ОСОБА_9 , допитана за клопотанням відповідачки, зазначила, що частина будівельних робіт проводилася ще до укладення шлюбу, а також, що активну та основну участь у зведенні будинку брала мати ОСОБА_4 . Після того, як будинок вигорів, ОСОБА_2 відбудовувала його за власні кошти, а також багато допомагали жителі села та церква. 
ІІІ. Процесуальні дії у справі:
Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 17 квітня 2025 року відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 28 травня 2025 року підготовче провадження було завершено та справу призначено до судового розгляду по суті.
Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 05 серпня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви про відвід судді, поданої у межах даного провадження.
Клопотань про витребування додаткових доказів, призначення судових експертиз, виклик інших свідків чи вчинення інших процесуальних дій, спрямованих на збирання доказів, сторонами заявлено не було. Справу розглянуто в межах заявлених позовних вимог та поданих сторонами доказів відповідно до принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу.
IV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що 02 лютого 1978 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Небилівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області, що підтверджується копією витягу про шлюб (а.с. 7). 
27 серпня 1991 року шлюб між ними було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 8).
Згідно копії Свідоцтва на забудову садиби та дозволу на виконання будівельних робіт (а.с. 9-10), у листопаді 1978 року ОСОБА_4 було видано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку з господарськими спорудами в с. Небилів.
Відповідно до копії технічного паспорта на будинковолодіння, виготовленого 10.12.2008 Івано-Франківським ОБТІ (а.с.11- 13), рік завершення будівництва житлового будинку зазначено 1978.
Із копії технічного паспорта, виготовленого 27.04.2018 ФОП ОСОБА_6 (а.с. 36-40), вбачається аналогічна інформація щодо року завершення будівництва.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 14).
Відповідачі по справі, є спадкоємцями, подали заяви про прийняття спадщини. Позивачка після смерті колишнього чоловіка із заявою про прийняття спадщини не зверталася (а.с.6).
15.04.2025 позивачка звернулася до приватного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Постановою приватного нотаріуса №35/02-14 від 15.04.2025 року (а.с. 5) їй відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на будинковолодіння.
Із довідки УДСНС №01/107-32 від 13.02.2015 року (а.с. 28), акту про пожежу (а.с. 30), дефектного акту (а.с. 31) вбачається, що 11.02.2015 у спірному житловому будинку сталася пожежа, внаслідок якої знищено перекриття, покриття, внутрішнє оздоблення та майно.
Як доказ відновлення даного будинку, до матеріалів справи відповідачкою подано кошторис на відновлення будинку (а.с. 48-59), фото (а.с. 64-74), платіжні документи щодо придбання будівельних матеріалів(а.с.86-93).
Рішенням Рожнятівського районного суду від 05.06.2024 у справі №350/104/24 (а.с. 43-45) вказану реєстрацію визнано нечинною та припинено. Рішення набрало законної сили 15.07.2024.
Станом на час розгляду справи право власності на спірне будинковолодіння в реєстрі не зареєстровано за жодною особою.
Між сторонами існує спір щодо часу та джерела набуття права на спірне майно.
V. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, висновки суду.
Відповідно до ст.ст. 1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).
Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно зі статтями 263-265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. В мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
На час виникнення спірних правовідносин правове регулювання майнових відносин подружжя здійснювалося Кодексом про шлюб та сім`ю України 1969 року, а також нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, які визначали загальні засади права власності та правовий режим спільного майна. З огляду на те, що створення спірного будинковолодіння відбулося у період чинності зазначених нормативних актів, саме їх положення підлягають застосуванню при вирішенні даного спору.
Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном незалежно від того, хто з них мав самостійний заробіток.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням ( правовий висновок, викладений в Постанові Верховного Суду від 17.01.2024 у праві № 522/17831/20).
Таким чином, з досліджених судом письмових доказів та показань свідків убачається, що спірне будинковолодіння по АДРЕСА_1 створювалося і було створене у 1978-1981 роках, тобто у період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі.
Позивачка наполягає на тому, що будівництво здійснювалося спільними зусиллями подружжя та за рахунок спільних коштів, а тому будинок є об`єктом спільної сумісної власності. Відповідачка ж вказує, що будинок був збудований матір`ю її батька ще до одруження сторін, а оформлення дозвільної документації на ім`я ОСОБА_4 не свідчить про набуття майна у спільну власність подружжя.
Крім того, встановлено, що після розірвання шлюбу 27 серпня 1991 року позивачка продовжувала проживати у спірному будинковолодінні (а.с.15-16).
Після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцями першої черги стали його діти - відповідачі у даній справі, які подали заяви про прийняття спадщини. Позивачка як колишня дружина спадщину не приймала.
Судом також встановлено, що у 2015 році спірне будинковолодіння зазнало істотних пошкоджень унаслідок пожежі, після чого відповідачкою здійснювалися роботи з його відновлення. Разом з тим, ці обставини стосуються подальшої долі майна та не змінюють правового режиму майна на момент його створення.
Суд бере до уваги, що правовстановлюючі документи на спірне будинковолодіння в установленому порядку оформлені не були, що ускладнило оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_4 та зумовило виникнення декількох судових спорів між сторонами, зокрема щодо державної реєстрації права власності та спадкування.
Судом враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.
З огляду на викладене, відповідачкою не доведено обставин, які б спростовували презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірне будинковолодіння. Відсутність належних доказів набуття цього майна за особисті кошти одного з подружжя або в інший спосіб, що виключає режим спільної сумісної власності, дає суду підстави вважати спірне майно об`єктом спільної сумісної власності сторін.
За таких обставин суд приходить до висновку, що частка кожного з подружжя у спірному будинковолодінні є рівною та становить частину, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на частину будинковолодіння є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо доводів відповідачки про пропуск позивачкою строку позовної давності суд зазначає таке.
Відповідно до положень законодавства, що регулювало майнові відносини подружжя, перебіг позовної давності у справах про поділ спільного майна пов`язується не з моментом розірвання шлюбу як таким, а з моментом, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Сам по собі факт розірвання шлюбу 27.08.1991 не свідчить про порушення права позивачки на частку у спільному майні. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу позивачка продовжувала проживати у спірному будинку та користуватися ним, а питання правового режиму цього майна між сторонами тривалий час не ставилося. Матеріали справи не містять доказів того, що право позивачки було порушено одразу після розірвання шлюбу або що вона знала чи повинна була знати про таке порушення.
Смерть ОСОБА_4 08.05.2008 також не є моментом порушення права позивачки, оскільки її частка у спільному майні не входить до складу спадщини. Сама по собі смерть одного із співвласників не припиняє права іншого з подружжя на належну йому частку.
Із матеріалів справи вбачається, що фактичне оспорення права позивачки виникло лише після вчинення відповідачкою дій щодо оформлення спадкових прав на все будинковолодіння як на особисту власність спадкодавця, що і зумовило виникнення між сторонами реального спору.
З огляду на викладене, підстав для застосування позовної давності суд не вбачає.
VІ. Розподіл судових витрат:
Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦПК України.
Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову всі понесені позивачем судові витрати покладаються на відповідача.
Оскільки позовні вимоги задоволено у повному обсязі, а відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала та заперечувала проти його задоволення, сплачений позивачкою судовий збір підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки.
Керуючись ст.ст. 1-4, 19, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд -
ухвалив:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення частки майна у спільному майні подружжя задоволити. 
Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину будинковолодіння, що розташоване в АДРЕСА_1 , яка є часткою спільного майна подружжя. 
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211.20 грн.
На рішення може бути подана апеляція до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 25.02.2026.

Суддя: