КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року

справа № 756/1384/20

провадження № 22-ц/824/2982/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача: Музичко С.Г.,
суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.
при секретарі: Яхно П.А.

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 серпня 2025 року, постановлене під головуванням судді Пукало А.В. у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила користування житлом,-
ВСТАНОВИВ:
29 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд визнати його таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що вона разом з відповідачем та третіми особами зареєстровані в зазначеній квартирі. Позивач є наймачем, оскільки квартира не приватизована. ОСОБА_2 не проживає в спірній квартирі з 2014 року, його місцезнаходження позивачу невідоме.
Позивач разом з третіми особами сплачують за всіх зареєстрованих осіб комунальні послуги. Відповідач не бере жодної участі в утриманні квартири та з 2014 року жодного разу не з`являвся у ній, його речі відсутні.
Відповідач добровільно залишив квартиру, впродовж тривалого часу не проживає, в ній відсутні його особисті речі, він визначив собі інше місце для проживання, не цікавиться житлом, не приймає участі в його утриманні, позивач вважає причину тривалого не проживання ОСОБА_2 у квартирі неповажною, посилаючись на положення ст. 71,72 ЖК України, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування спірною кватирою.
Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 року визнано ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 02 березня 2023 року скасовано заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 березня 2020 року та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.
16 березня 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Сандугей І.В. подав до суду відзив, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що відповідач вселився до спірної житлової площі разом з іншими членами сім`ї відповідно до ордеру № 789 від 12 грудня 1986 року. Зареєстрований в квартирі з 21 червня 1988 року. З житла тривалий час не вибував. Твердження позивача щодо його непроживання з 2014 року в спірній квартирі не відповідають дійсності. Зазначає, що на підтвердження факту відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання в матеріалах справи не міститься жодного доказу, яким міг бути зокрема акт обстеження на факт непроживання особи за місцем реєстрації або акт обстеження житлових умов. Відповідач не вибував із зареєстрованого місця проживання, у зв`язку з характером роботи та періодичними конфліктами з іншими членами сім`ї міг бути відсутній в квартирі протягом деякого часу, який не перевищував шести місяців.
Вказав, що позивач ОСОБА_7 сама не мешкає в спірній у квартирі, а з 1998 року проживає в приватному будинку в Чернігівській області. В квартирі мешкає брат разом з сім`єю. Брат постійно створював перешкоди в доступі до квартири, періодично змінював ключі і не допускав до житла. З огляду на вказане відповідач був змушений періодично шукати місце для ночівлі, здебільшого ночував на роботі.
Також вказував, що спірна квартира є єдиним житлом відповідача, право на проживання в якому він має. Відповідач не має у власності іншого нерухомого майна, тому рішення про позбавлення відповідача права користування вказаним житловим приміщенням фактично виселить відповідача на вулицю та зробить його безхатьком.
05 квітня 2023 року позивачем подано пояснення щодо відзиву ОСОБА_2 , в якому вказує що причинами, що спонукали звернутися з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, є розмір комунальних послуг, які нараховуються, але не сплачуються відповідачем, наявність відкритих щодо відповідача виконавчих проваджень через кредитні заборгованості колекторські фірми приходять до житла, вимагають повернення за відповідача боргів, чинять тиск. Доводи відповідача про здійснення ОСОБА_3 перешкод у користуванні квартирою є неправдивими.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва 17 травня 2023 року позовні вимоги задоволено. Визнано ОСОБА_2 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Сандугея І.В. залишено без задоволення, рішення Оболонського районного суду м. Києва 17 травня 2023 року - залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року скасовано і передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова мотивована тим, що суди не оцінили доводи ОСОБА_2 про те, що у зв`язку з характером роботи та періодичними конфліктами з іншими членами сім`ї відповідач міг бути відсутній в квартирі протягом деякого часу, який не перевищував шести місяців; не надали оцінки твердженням відповідача про те, що він може стати безхатченком внаслідок задоволення позову, оскільки у нього відсутнє у власності інше житло. Твердження судів про те, що понад сім років відповідач проживає у гуртожитку, який наданий роботодавцем, а також що він не позбавлений можливості винаймати житло, не свідчить про пропорційність втручання у його право на житло, за умови наявності у відповідача права проживання у спірній квартирі.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 28 серпня 2025 року у задоволенні позовної заяви відмовлено.
Не погоджуючись із рішеннями суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нові рішення про задоволення позову.
Вимоги обґрунтовані тим, що у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року при розгляді касаційної скарги було встановлено, що свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 всі відомості які показали в суді, підтвердили що стали їм відомі виключно від Відповідача, і вони не були свідками жодних із подій, пов`язаних із даною справою.
Позбавлення житла також не можуть слугувати і випадки, коли Відповідач ночував у знайомих, під`їздах, інших непристосованих для цього місцях, оскільки вказані слова не можуть підміняти докази спроби Відповідача скористатися своїм правом на проживання в спірній квартирі, чи доказом не допуску останнього, або звернення до інших співмешканців цієї квартири з метою реалізації свого права користування житлом в ній.
Посилається на постанову Верховного Суду від 24.01.2024 року по справі № 489/2101/23, яка була прийнята по справі, де особу, яку суд позбавив права користування житлом, врахувавши що така особа іншого житла немає. Оскільки втрата права користування житлом з підстав, визначених ст. 71 ЖК України, не залежить від наявності у особи іншого житла.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_11 зазначає, що відповідач не має іншого власного житла, що було підтверджено витягом з реєстру речових прав та не заперечується позивачем. Проживання у гуртожитку від роботодавця було тимчасовим заходом і не є сталим місцем проживання відповідача. Щодо боргів за комунальні послуги то позивач, треті особи мають право на звернення з регресним позовом про стягнення сплачених коштів, що є пропорційним способом захисту майнового права, на відміну від позбавлення відповідача права на житло. Крім того посилання на несплату відповідачем за житлово-комунальні послуги може бути розцінено, як цинічність зі сторони Позивача та третіх осіб враховуючи, що відповідач не проживає за місцем реєстрації не з власної волі.
Відповідач з 2020 року відстоює право проживати за місцем реєстрації, що демонструє його зацікавленість спірним житлом. Поведінка ж позивача та третіх осіб навпаки є недобросовісною, вони продовжують чинити перешкоди відповідачу у вселенні до квартири незважаючи на таке його право.
В судовому засіданні представник позивача та третіх осіб ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_11 проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не має у власності чи користуванні будь-якого іншого житла. Як повідомив відповідач та підтвердили свідки, вимушений ночувати у знайомих, непристосованих для цього місцях, тобто фактично є безхатьком.
За таких обставин, позбавлення його права користування квартирою, яке йому було надано у законний спосіб, становитиме непропорційне втручання у його право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на що звернув окрему увагу Верховний Суд у постанові від 04 вересня 2024 року.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, що 12 грудня 1986 року ОСОБА_12 з сім`єю у складі чотирьох осіб (чоловік - ОСОБА_13 , сини - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ) виданий ордер № 789 на вселення в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з витягом з реєстру територіальних громад м. Києва станом на 27 листопада 2019 року у квартирі зареєстровані: ОСОБА_12 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Згідно з відповіддю Оболонського Управління поліції ГУ НП від 20 грудня 2019 року встановлено, що відповідач ОСОБА_2 у період з 2017 року з письмовими та усними заявами до управління не звертався.
Згідно з листом Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 18 грудня 2019 року з 01.07.2015 письмових заяв від ОСОБА_2 щодо чинення йому перешкод у праві користування квартирою не надходило.
Як встановлено з квитанцій про сплату комунальних послуг, а також послуг з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_1 , витрати з утримання квартири несуть ОСОБА_1 та ОСОБА_14 .
ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав за ОСОБА_2 не зареєстроване нерухоме майно на праві власності.
Відповідно до акту про непроживання особи за місцем реєстрації від 25.11.2024, складеного мешканцями під`їзду, у якому розташована спірна квартира, нею користуються позивач, третя особа та онуки відповідача; речі належать цим особам; інших мешканців і речей інших осіб не виявлено; відповідача у квартирі, під`їзді чи біля будинку не бачили з 2013 року; випадків недопуску до квартири або під`їзду не встановлено; відомостей про поважні причини відсутності або створення перешкод у користуванні житлом немає.
Згідно з листом Оболонського УП ГУНП в м. Києві від 14.11.2024 № 242325-2024 у період з 2013 року до дати відповіді зареєстровано лише одне звернення (14.07.2014) мешканців будинку («невідомий чоловік стукає в двері»), інших звернень про порушення громадського порядку чи ночівлю в місцях загального користування не було. Згідно з листом від 15.11.2024 № 242323-2024 за результатами перевірки встановлено, що у квартирі проживає родина ОСОБА_15 (4 особи), а ОСОБА_2 не проживає понад 10 років.
17.01.2023 ОСОБА_2 звертався до Оболонського УП ГУНП в м. Києві із заявою щодо неправомірних дій з боку членів родини, а саме перешкод у користуванні квартирою. Вказану заяву було розглянуто, заходи реагування не вживалися.
Свідок ОСОБА_8 пояснив, що знайомий із відповідачем близько 20 років. Приблизно 7-8 років тому у нього розпочалися проблеми з доступом до квартири: відповідача до житла не допускали, ключів він не мав, тому не міг потрапити всередину. Унаслідок цього він ночував у під`їздах, переходах та у знайомих; такі випадки траплялися багаторазово. Свідок кілька разів проводжав його до під`їзду для ночівлі. Свідком сварок із братом він не був. Відповідач часто повертався додому пізно.
Свідок ОСОБА_9 повідомив, що відповідач звертався до нього з проханням тимчасово проживати у нього через відсутність житла. За словами свідка, відповідач стверджував, що родичі перешкоджають йому потрапити до квартири та користуватися житлом.
Свідок ОСОБА_10 показав, що відповідач не мав можливості користуватися квартирою, про що неодноразово повідомляв.
Свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 зазначили, що ОСОБА_2 знають, але з 2014 року жодного разу не бачили в під`їзді чи біля під`їзду за місцем реєстрації. В спірній квартирі відсутні його особисті речі, він не сплачує за житло-комунальні послуги, будь-яких витрат по утриманню житла не несе.
Жодних випадків недопуску до спірної квартири, сварок біля квартири свідки також не бачили. При цьому свідки повідомили, що квартира розташована на першому поверсі напроти входу у під`їзд, тому її двері, та все що відбувається біля неї останні бачать щоразу як заходять чи виходять з під`їзду (тобто, щонайменше декілька разів на день).
Фактів ночівель у під`їзді будь яких осіб свідки також не бачили, при цьому повідомили, що за плануванням під`їзд невеликий, що унеможливлює заховатись в під`їзді для перебування в ньому у такий спосіб, щоб тебе не побачили. Крім того, доступ до під`їзду перекритий, на вхідних дверях встановлено домофон.
Крім зазначеного, свідки повідомили що часто бачать в під`їзді та інколи спілкуються із мешканцями спірної квартири ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 ). Рідше бачать ОСОБА_1 . ОСОБА_2 свідки також знають, але не бачили його приблизно з 2014 року, чому останній покинув квартиру останнім їм невідомо.
Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК).
Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК).
У статті 71 ЖК України встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.
Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року у справі № 755/1139/18 (провадження № 61-6632св22)).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).
Системне тлумачення статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17 (провадження № 61-4520св21), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року в справі № 554/3289/20 (провадження № 61-2951св21).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) зазначено, що:
«системне тлумачення статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17 (провадження № 61-4520св21) вказано, що:
«аналіз статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
При зверненні із позовом ОСОБА_1 зазначала, що вона є наймачем квартири АДРЕСА_2 . Крім неї у цій квартирі зареєстровані: відповідач ОСОБА_2 та треті особи. ОСОБА_2 не проживає в спірній квартирі з 2014 року, не бере участі в утриманні квартири, тому позивач вважає неповажною причину тривалого непроживання ОСОБА_2 у квартирі. У зв`язку із цим просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірною кватирою.
Як було встановлено судом, у судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 підтвердили, що в різні періоди ОСОБА_2 не мав змоги потрапити до житла за місцем своєї реєстрації, був змушений ночувати на вулиці, в під`їзді, тимчасово проживав у них.
Також свідки підтвердили, що ОСОБА_2 не міг користуватися житлом через конфлікт із братом ОСОБА_3 та створення йому штучних перешкод: заміна замків, підселення до нього в кімнату неповнолітніх дочок ОСОБА_3 .
Згідно з принципом «свободи оцінки доказів» (ст. 89 ЦПК України), суд першої інстанції надав цим свідченням належну оцінку в сукупності з іншими матеріалами справи. Верховний Суд у постанові від 04.09.2024 у цій же справі прямо вказав на необхідність оцінки цих доводів, що і було зроблено судом першої інстанції.
Судом вірно встановлено, що у двокімнатній квартирі фактично проживало 4-5 осіб. Наявність двох неповнолітніх дітей у кімнаті, якою користувався відповідач, та конфлікти з братом ( ОСОБА_3 ) створювали об`єктивну неможливість користування житлом. Твердження апелянта, що відповідач користувався житлом п`ять років у такому складі, не спростовує того факту, що з часом конфлікт загострився до стадії фізичного недопуску та зміни замків.
Наявність конфліктних стосунків, що перешкоджають спільному проживанню, є поважною причиною відсутності особи понад шість місяців.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові від 28 травня 2020 року Верховного суду по справі № 332/344/17.
Відповідач не має іншого власного житла, що було підтверджено витягом з реєстру речових прав та не заперечується позивачем. Проживання у гуртожитку від роботодавця було тимчасовим заходом і не є сталим місцем проживання відповідача. 
Щодо боргів за комунальні послуги то позивач, треті особи мають право на звернення з регресним позовом про стягнення сплачених коштів, що є пропорційним способом захисту майнового права, на відміну від позбавлення відповідача права на житло.
Посилання на постанову Верховного Суду у справі 489/2101/23 є недоречним, оскільки у цій справі відповідач свої заперечення обґрунтовував бажанням взяти участь у приватизації квартири і не зазначав поважні причини непроживання у квартирі з 2012 року, також ним не зазначалося про існування будь-яких перешкод для проживання.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було встановлено усі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст складено 17 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач

Судді