КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 759/16332/25 Головуючий у 1 інстанції: Твердохліб Ю.О.
Провадження № 22-ц/824/5003/2026 Доповідач: Шебуєва В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів: 
судді-доповідача Шебуєвої В.А., 
суддів Кафідової О.В., Оніщука М.І.,
секретар Тіткова І.Ю.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 25 вересня 2025 року, постановлену в м. Києві в складі судді Твердохліб Ю.О., про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, про визначення місця проживання та відібрання дитини,-

в с т а н о в и в:

В липні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, про визначення місця проживання та відібрання дитини. Просила визначити місце проживання дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею; відібрати дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_1 та у ОСОБА_3 і передати дитину на проживання з нею.
15 вересня 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до набрання законної вили рішенням у справі №759/16332/25 надавати їй можливість безперервного спілкування та спільного проведення часу з дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожних понеділка, середи, п`ятниці поточного тижня з 16.00 до 19.00 годин без присутності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 шляхом онлайн відеозв`язку, телефонного зв`язку, зокрема, з використанням соціальних мереж та програм; починаючи з 12.00 суботи і до 16.00 наступного дня, неділі, поточного тижня, за місцем її проживання, без присутності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , за наявності бажання дитини; 06 грудня,14 грудня, 25 грудня, 31 грудня поточного року з 12.00 до 16.00 за місцем її проживання, без присутності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , за наявності бажання дитини; або шляхом онлайн відеозв`язку, телефонного зв`язку, зокрема, з використанням соціальних мереж та програм; протягом чотирьох календарних днів поспіль під час шкільних канікул за місцем її проживання, без присутності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , за наявності бажання дитини. В обґрунтування заяви вказує, що з боку відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на дитину чиниться психологічний тиск. Раніше у них з батьком дитини - ОСОБА_3 , який був позбавлений батьківських прав, існувала домовленість щодо тимчасового проживання дитини разом з ним. Але сестра ОСОБА_3 - ОСОБА_1 почала налаштовувати дитину проти неї, називає себе матір`ю та не віддає дитину їй. Між ними виник спір щодо визначення місця проживання дитини та її відібрання у ОСОБА_1 . Зазначає, що дії відповідачів можуть призвести до відчуження дитини та унеможливлення збереження між ними емоційного родинного контакту.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25 вересня 2025 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надавати ОСОБА_2 можливість спілкування та спільного проведення часу з дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожних понеділка, середи, п`ятниці поточного тижня з 16.00 до 19.00 годин без присутності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , шляхом відео зв`язку за допомогою застосунків «Viber», «WhatsApp», «Telegram» та/або програм «Zoom», «Skype», а також кожної суботи місяця з 12.00 год до 16.00 год, за місцем проживання ОСОБА_2 , за наявності бажання дитини, без присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Встановлено чинність даного забезпечення позову до набрання законної сили рішенням суду у справі № 759/16332/25, коли таке рішення буде прийняте судом.
В іншій частині заяву залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про встановлення спілкування позивачки ОСОБА_2 з дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за наявності згоди останньої, кожної середи у проміжок часу з 19-00 до 20-00 годин, за допомогою відео або телефонного зв`язку через застосунки «Viber», «WhatsApp», «Telegram» та/або програм «Zoom», «Skype», а також кожної другої суботи місяця з 14.00 год до 16.00 год, в публічних місцях за наявності бажання дитини у присутності психолога/працівника служби у справах дітей або соцслужби. Зазначає, що визначений оскаржуваною ухвалою спосіб спілкування ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не відповідає інтересам дитини. Позивачка більше десяти років не бачилась та не спілкувалася дочкою. Неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживає в з сім`єю ОСОБА_1 , яка є її тіткою, перебуває на її повному утриманні та вихованні. Через це дитина сприймає позивачку як сторонню особу. Дитина не має емоційного зв`язку з позивачкою, яка згадала про неї лише після подання ОСОБА_1 позову про позбавлення її батьківських прав. Позивачка ОСОБА_2 проживає разом з своїм чоловіком та другою дитиною у Німеччині, куди, з її слів виїхала після початку повномасштабної збройної агресії РФ. ОСОБА_1 зазначає, що ухвала суду про зобов`язання неповнолітньої дитини до примусового спілкування з позивачкою негативно впливає на емоційний стан дитини, викликаючи страх, тривогу, почуття невпевненості та емоційний дискомфорт. 15 січня 2025 року позивачка прийшла посеред навчального процесу разом з двома невідомими чоловіками до Білогородського академічного ліцею №2 та спробувала насильно забрати дитину із навчального закладу. На тлі цих подій дитина зазнала стресу, в неї погіршилось самопочуття, що спонукало звернутись спочатку до сімейного лікаря, а потім за направленням до дитячого невролога.
Представник ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
В апеляційній інстанції ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.
Представник ОСОБА_2 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а ухвалу суду залишити без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.
В судове засідання особисто ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_3 та представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, не з`явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи. ОСОБА_2 забезпечила явку в судове засідання свого представника. Начальник Служби у справах дітей та сім`ї Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області подав заяву про розгляд справи за відсутності представника Служби. Судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи за відсутності учасників справи, які не з`явилися.
Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Постановляючи оскаржувану ухвалу про часткове задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову про визначення місця проживання та відібрання дитини, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 , яка проживає окремо від дочки, має право на особисте спілкування з нею, а інші особи не мають права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Суд зобов`язав відповідачів  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надавати ОСОБА_2 можливість спілкування та спільного проведення часу з дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожних понеділка, середи, п`ятниці поточного тижня з 16.00 до 19.00 годин без присутності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , шляхом відеозв`язку за допомогою застосунків «Viber», «WhatsApp», «Telegram» та/або програм «Zoom», «Skype», а також кожної суботи місяця з 12.00 год до 16.00 год, за місцем проживання ОСОБА_2 , за наявності бажання дитини, без присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Частиною 2 ст. 149 ЦПК України визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Частиною 1 ст. 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується, зокрема: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1 -1 ) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Відповідно до п.п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Метою забезпечення позову, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідачів з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII, всі дії стосовно дітей органів соціального забезпечення, судів, адміністративних чи законодавчих органів повинні бути спрямовані на якнайкраще забезпечення інтересів дитини.
Держави-учасниці повинні забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручі до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Вказані норми міжнародного права кореспондуються із положеннями статті 141 СК України, відповідно до якої мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, та із положеннями частини третьої статті 11 Закону України "Про охорону дитинства", в якій вказано, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HANT v. UKRAINЕ, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
В постановах від 04 квітня 2018 року у справі №344/16653/16-ц , від 25 листопада 2020 року у справі №760/15413/19, від 02 листопада 2022 року в справі № 686/8535/20, Верховний Суд вказав про можливість забезпечення позову шляхом установлення порядку спілкування позивача із дитиною на час вирішення спору. Такий захід забезпечення позову має тимчасовий характер та не стосується усунення перешкод спілкування з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини.
Відповідно до заявлених вимог ОСОБА_2 просила визначити місце проживання дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею; відібрати дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_1 та у ОСОБА_3 і передати дитину їй на проживання. 
Позивачка ОСОБА_2 зазначає, що її неповнолітня дитина ОСОБА_4 постійно проживає в сім`ї батька дитини ОСОБА_3 , а саме у тітки дитини ОСОБА_1 . Позивачка стверджує, що проживання ОСОБА_4 в сім`ї ОСОБА_1 мало місце за попередньою домовленістю між нею та відповідачкою ОСОБА_1 . В січні 2025 року вона приїхала до своєї дитини щоб побачитись, забирати її, або хоча б просто поспілкуватись, але ОСОБА_1 не дала змоги поспілкуватися з дитиною.
З матеріалів справи убачається, що позивачка ОСОБА_2 не спілкується з своєю дочкою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом 14 років. 25 червня 2019 року ОСОБА_2 (дівоче прізвище ОСОБА_7 ) зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 . Від даного шлюбу ОСОБА_8 має сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_8 разом з чоловіком і сином ОСОБА_10 проживає у Німеччині (м.Гоф), де отримала тимчасовий захист у зв`язку з збройною агресією РФ. Позов про витребування ОСОБА_4 від ОСОБА_1 позивачка ОСОБА_2 подала після того, яка ОСОБА_1 ініціювала у 2023 році позбавлення батьківських прав її та ОСОБА_3 відносно ОСОБА_4 . На даний час рішення суду про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав набрало чинності, а в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав направлено Верховним Судом на новий розгляд суду першої інстанції.
Ініціювання ОСОБА_2 забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідачів надавати можливість спілкування з дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом відеозв`язку за допомогою застосунків «Viber», «WhatsApp», «Telegram» та/або програм «Zoom», «Skype» обумовлено тим, що позивачка ОСОБА_2 разом зі своєю сім`єю перебуває за межами України. Зобов`язання відповідачів забезпечити спілкування ОСОБА_2 з дитиною за місцем проживання ОСОБА_2 обумовлено тим, що періодично позивачка приїжджає в Україну та має намір колись повернутися. Звертає увагу та обставина, що ОСОБА_2 просить зобов`язати відповідачів забезпечити їй спілкування з дитиною за наявності у останньої бажання. Це пов`язане з тим, що ОСОБА_2 усвідомлює, що тривала відсутність контакту з дитиною, якій на виповнилося 14 років на час звернення до суду з позовом, постійне фактичне проживання неповнолітньої ОСОБА_4 з народження і до цього часу в сім`ї відповідачки ОСОБА_1 можуть унеможливити таке спілкування.
В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та її представник пояснили, що ОСОБА_2 один раз відвідала дитину в родині ОСОБА_1 , коли їй виповнилося чотири роки, а останній раз спілкувалася з дочкою в січні 2025 року. 
Відповідачка ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції пояснила, що не чинить і не має наміру чинити ОСОБА_2 перешкод у спілкуванні з ОСОБА_6 . Дитина постійно проживає в її сім`ї та фактично не знає свою матір, не знає її місця проживання та не має засобів зв`язку з нею. ОСОБА_2 виявила наміри забрати дитину, якій виповнилося вже 14 років. В такому віці дитину неможливо примусити до спілкування без її бажання. ОСОБА_1 та її представник просили скасувати забезпечення позову ОСОБА_2 . Наголошували на тому, що суд може лише встановити способи спілкування дитини та матері, але не покладаючи такий обов`язок на відповідачку. На думку ОСОБА_11 та її представника для уникнення у дитини стресу та страху спілкування ОСОБА_2 та дитини доцільно з обов`язковою участю психолога та представника соціальних служб. Відповідачка ОСОБА_1 і її представник також наголошували на тому, що ОСОБА_2 пред`явила ухвалу Святошинського районного суду м.Києва про забезпечення позову до виконання до Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області. Оскільки ухвалою суду ОСОБА_1 зобов`язано вчинити певні дії, державний виконавець з урахуванням виконавчого збору в межах суми звернення стягнення наклав арешт на грошові кошти ОСОБА_1 в межах суми 19194 грн.
Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
За загальним правилом, вжиття заходів забезпечення позову у виді встановлення обов`язку вчинити певні дії, можливе лише за умови, якщо такий обов`язок передбачений чинним законодавством, та за наявності потреби обмежити пасивну поведінку особи, щодо якої вживаються такі заходи.
Обставини даної справи свідчать, що позивачка ОСОБА_2 з власної ініціативи розлучилася зі своєю дочкою ОСОБА_6 і протягом 14 років на регулярній основі не спілкується з нею. 
ОСОБА_2 заявила позов про відібрання дитини та визначення її місця проживання з нею. ОСОБА_2 просить суд зобов`язати відповідачів надавати можливість спілкування та спільного проведення часу з ОСОБА_6 за бажанням дитини. Проте встановлення судом певного обов`язку для відповідачів не може бути пов`язане з відсутністю або бажанням неповнолітньої дитини, яка досягла віку 14 років, оскільки буде суперечити обов`язковості виконання судового рішення відповідачами та при застосуванні щодо відповідачів заходів примусового виконання потягне потенційно негативні наслідки (арештів майна/грошових коштів)  для стягнення виконавчого збору, штрафів тощо.
Фактично позивачка ОСОБА_2 просить вжити визначені нею заходи забезпечення позову не з метою запобігання розриву сімейних зв`язків з дитиною, а задля покладання на відповідачів обов`язку відновити втрачений нею зв`язок з дитиною.
Враховуючи викладене, ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 25 вересня 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення її позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, про визначення місця проживання та відібрання дитини.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 25 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення її позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, про визначення місця проживання та відібрання дитини.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 10 березня 2026 року. 

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Кафідова О.В.

Оніщук М.І.