П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/14770/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Сало Павло Ігорович 
Суддя-доповідач - Моніч Б.С. 
02 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Моніча Б.С. 
суддів: Білої Л.М.  Гонтарука В. М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області за № 023830034581 від 19.06.2025 щодо відмови у призначенні пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити та виплачувати пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 10.06.2025, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 03.01.1983 по 31.05.1983, з 01.06.1983 по 19.03.1985, з 13.08.1997 по 14.08.1999 та період військової служби з 20.03.1985 по 13.11.1987 відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 20.12.1982;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати з 10.06.2025 до загального страхового стажу позивачки періоди роботи з 03.01.1983 по 31.05.1983, з 01.06.1983 по 19.03.1985 в районах Крайньої Півночі та в місцевості, прирівняній до районів Крайньої Півночі, на пільгових умовах, один рік роботи у вказаний період часу за один рік та шість місяців;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати з 10.06.2025 до загального страхового стажу позивачки період військової служби з 20.03.1985 по 13.11.1987 із розрахунку один місяць служби за півтора.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 10.06.2025 позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з заявою про призначення пенсії за віком. З урахуванням принципу екстериторіальності розгляд заяви здійснено Головним управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, яким і прийнято протиправне рішення № 023830034581 від 19.06.2025 щодо відмови у призначенні позивачці пенсії за віком через відсутність необхідного страхового стажу роботи.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21.01.2026 позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області за № 023830034581 від 19.06.2025 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 03.01.1983 по 31.05.1983, з 01.06.1983 по 19.03.1985, з 13.08.1997 по 14.08.1999 та період військової служби з 20.03.1985 по 13.11.1987 відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 20.12.1982, із зарахуванням у кратному пільговому обчисленні (за один рік роботи один рік і шість місяців стажу) до страхового стажу періодів роботи з 03.01.1983 по 31.05.1983, з 01.06.1983 по 19.03.1985 в місцевості, прирівняній до районів Крайньої Півночі та із зарахуванням у кратному пільговому обчисленні (один місяць служби за півтора місяця страхового стажу) до страхового стажу періоду військової служби з 20.03.1985 по 13.11.1987, та призначити їй пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 10.06.2025.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судом встановлено, що 10.06.2025 позивачка звернулася до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії за віком.
За принципом екстериторіальності заяву розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області, яким прийнято рішення № 023830034581 від 19.06.2025 про відмову у призначенні пенсії через відсутність необхідного страхового стажу.
Відповідно до прийнятого рішення, страховий стаж позивачки становить 21 рік 08 місяців 03 дні. Водночас до страхового стажу не зараховано:
- періоди роботи з 03.01.1983 по 31.05.1983, з 01.06.1983 по 19.03.1985 та період проходження військової служби з 20.03.1985 по 13.11.1987, оскільки відсутні документи про неотримання пенсійних виплат від російської федерації за вказані періоди;
- період роботи з 13.08.1997 по 14.08.1999, оскільки відсутня печатка на записі про звільнення.
Також у рішенні зазначено, що для зарахування до страхового стажу періоду роботи з 13.08.1997 по 14.08.1999 необхідно надати уточнюючу довідку з посиланням на первинні документи, довідку про реорганізацію.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернулася до суду з відповідним адміністративним позовом.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами. 
Оскільки відповідно до записів трудової книжки з 03.01.1983 по 31.05.1983 та з 01.06.1983 по 19.03.1985 позивачка працювала в районах Крайньої Півночі, відмова пенсійного органу у зарахуванні до страхового стажу позивачки періодів роботи в рф з 03.01.1983 по 31.05.1983 та з 01.06.1983 по 19.03.1985, виходячи із кратного пільгового обчислення (за один рік роботи один рік і шість місяців стажу) за роботу в місцевості, прирівняній до районів Крайньої Півночі, суд визнав неправомірною.
Оскільки факт військової служби позивачки в районах Крайньої Півночі підтверджується записами у трудовій книжці як основному документі про трудову діяльність, то відповідний спірний період роботи підлягає пільговому розрахунку як один рік роботи за один рік шість місяців.
Щодо неврахування періоду роботи позивачки з 13.08.1997 по 14.08.1999 через відсутність печатки на записі про звільнення, то суд зазначив, що така підстава не є достатньою для відмови у призначенні пенсії за віком та не може позбавляти позивачку права на призначення пенсії, оскільки чинним законодавством не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем чи іншими органами (посадовими особами) трудової книжки; працівник не може нести негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, оскаржив його в апеляційному порядку з вимогою скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що немає правових підстав для зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 03.01.1983 по 31.05.1983, з 01.06.1983 по 19.03.1985 та періоду проходження військової служби з 20.03.1985 по 13.11.1987, оскільки відсутні документи про неотримання пенсійних виплат від російської федерації за вказані періоди, що безпідставно не взято до уваги судом.
Запис про звільнення з 14.08.1999 у трудовій книжці позивача зроблено з порушеням вимог Інструкції № 58, а саме: відсутня печатка на записі про звільнення, у зв`язку з чим немає підстав для зарахування періоду роботи з 13.08.1997 по 14.08.1999 за даними трудової книжки.
Під час винесення рішення судом не взято до уваги, що інформація про укладання строкових трудових договорів, уточнюючі довідки за періоди, вказані позивачем як спірні, в матеріалах справи відсутні.
Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
Згідно вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
З 01.01.2004 набрав чинності Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі – Закон № 1058-IV), який, згідно з преамбулою, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.
Отже, з 01.01.2004 Закон № 1058-IV є основним законом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду.
Згідно з пунктом першим частини 1 статті 8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб – члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-ІV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
Відповідно до пункту 5 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.
Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10.02.1960 № 148 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26.09.1967 "Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі".
Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.
Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі – Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з пунктом 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу органами Пенсійного фонду на місцях приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
При цьому пункт 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, доповнює, що у якості документів про стаж, які передбачені вищезазначеним Порядком підтвердження наявного трудового стажу, за період роботи до 01.01.1991 на Крайній Півночі чи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген можуть надаватись договори або інші документи, що підтверджують право працівника на пільги, передбачені для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі чи місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.
Перелік районів Крайньої Півночі і місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі, на яких розповсюджується дія Указів Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 і від 26.09.1967 "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", визначений постановою Ради Міністрів СРСР від 10.11.1967 № 1029.
Відповідно до пункту 110 Положення про порядок призначення і виплати державних пенсій, затвердженого постановою ради Міністрів СРСР від 3 серпня 1972 року № 590, робота в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, з 1 березня 1960 року зараховується в стаж в полуторному розмірі за умови, якщо працівник мав право на пільги, встановлені статтею 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, працюючих в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі".
Згідно з пунктом "д" статті 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 "Про упорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", робітникам, які переводяться, направляються або запрошуються на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей держави, на умовах укладення ними трудових договорів на роботу в цих районах на строк 5 років, а на островах Північного Льодовитого океану – два роки, надавати додаткові наступні пільги: зараховувати один рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців при обчисленні стажу, який дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності. Пільги, які передбачені цією статтею, надаються також особам, які прибули в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за власним бажанням і які уклали строковий договір про роботу в цих районах.
Указом Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26.09.1967 № 1908-VII "Про розширення пільг на осіб, що працюють у районах Крайньої Півночі і у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" скорочено тривалість трудового договору, який надає право на отримання пільг, передбачених статтею 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960, а саме зарахування одного року роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком та по інвалідності, виключно працівникам, які прибули на роботу в райони Крайньої Півночі та місцевості, прирівняні до районів Крайньої Півночі з інших місцевостей країни за умови укладення ними трудового договору про роботу в цих районах строком на три роки.
Пунктом третім постанови Ради Міністрів СРСР від 10.02.1960 № 148 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" передбачено, що працівникам, які користуються в даний час пільгами, кожний рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, до 01.03.1960 зараховувати за два роки роботи при розрахунку стажу для отримання пенсії за віком, по інвалідності і за вислугу років, а після 01.03.1960 – за один рік і шість місяців роботи при обрахуванні стажу для отримання пенсії за віком і по інвалідності.
Згідно з пунктами 1, 2 Розділу 1 Інструкції про порядок надання пільг особам, які працюють в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, затвердженої постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати Президії Всесоюзної Центральної Ради професійних спілок від 16.12.1967 № 530/П-28, пільги, встановлені Указами Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 "Про впорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" і від 26.09.1967 "Про розширення пільг для осіб, що працюють з районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", надаються всім робочим і службовцям (в тому числі місцевим жителям і іншим особам, прийнятим на роботу на місці) державних, кооперативних і громадських підприємств, установ, організацій, що знаходяться в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.
Пільги, передбачені статтями 1, 2, 3, 4 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року, з урахуванням змін та доповнень, внесених Указом від 26 вересня 1967 року, надаються незалежно від наявності письмового строкового трудового договору.
Системний аналіз наведених вище положень дає змогу дійти висновку, що достатньою та необхідною правовою підставою для обчислення стажу роботи особи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях із застосуванням пільгового коефіцієнту (один рік за один рік і шість місяців) є сукупність наступних обставин:
1) документальне підтвердження наявності в особи стажу роботи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях;
2) поширення на особу в період її роботи в таких місцевостях пільг, регламентованих Указами Президії ВР СРСР від 10 лютого 1960 року та від 29 вересня 1967 року та Постановою Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі".
При цьому основним документом, який підтверджує факт роботи особи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях, є трудова книжка. Водночас ці обставини можуть підтверджуватися й іншими документами, зокрема архівною довідкою.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.02.2021 у справі № 266/258/16-а.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, записи у трудовій книжці позивачки серії НОМЕР_1 від 20.12.1982 містять відомості про її роботу в районах Крайньої Півночі у періоди з 03.01.1983 по 31.05.1983 та з 01.06.1983 по 19.03.1985, а також про проходження військової служби з 20.03.1985 по 13.11.1987 у відповідній місцевості.
Вказані записи є належним та допустимим доказом, оскільки відповідно до вимог законодавства саме трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи особи.
При цьому доводи апелянта про необхідність подання додаткових документів, зокрема довідок про неотримання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації, не ґрунтуються на вимогах закону.
Колегія суддів звертає увагу, що ані Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ані підзаконні нормативно-правові акти не встановлюють обов`язку особи підтверджувати факт неотримання пенсії в іншій державі як передумову для зарахування відповідних періодів до страхового стажу.
Більше того, як обґрунтовано зазначено судом першої інстанції, у даному випадку відсутні будь-які належні та допустимі докази отримання позивачкою пенсійних виплат у російській федерації, а відтак такі припущення відповідача є необґрунтованими.
Також колегія суддів враховує, що позивачка є громадянкою України, постійно проживає на її території та заперечує факт отримання будь-яких пенсійних виплат від іноземної держави, а після 24.02.2022 об`єктивна можливість отримання будь-яких довідок з території російської федерації є істотно ускладненою або фактично відсутньою.
За таких обставин вимога відповідача про подання зазначених документів є надмірною та такою, що створює для позивачки непропорційні перешкоди у реалізації її права на пенсійне забезпечення.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність підстав для пільгового обчислення стажу у зв`язку з ненаданням письмового трудового договору чи уточнюючих довідок, колегія суддів зазначає, що такі доводи також є безпідставними.
Як вже було встановлено, чинне законодавство та усталена судова практика виходять з того, що для підтвердження стажу роботи в районах Крайньої Півночі достатнім є подання одного із документів: трудової книжки, письмового трудового договору або відповідної довідки.
Отже, вимога щодо надання їх сукупності суперечить правовій позиції Верховного Суду та є неправомірною.
З огляду на це, враховуючи наявність у матеріалах справи належних записів у трудовій книжці, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для зарахування періодів роботи позивачки з 03.01.1983 по 31.05.1983 та з 01.06.1983 по 19.03.1985 до страхового стажу із застосуванням пільгового коефіцієнта один рік за один рік і шість місяців.
Аналогічно, враховуючи підтвердження факту проходження військової служби у відповідній місцевості записами трудової книжки, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо необхідності зарахування періоду з 20.03.1985 по 13.11.1987 до страхового стажу позивачки на пільгових умовах.
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо неможливості зарахування періоду роботи з 13.08.1997 по 14.08.1999 у зв`язку з відсутністю печатки на записі про звільнення, колегія суддів зазначає наступне.
Сам по собі формальний недолік оформлення запису у трудовій книжці не може бути безумовною підставою для неврахування відповідного періоду роботи, якщо сам факт трудової діяльності підтверджується іншими записами та не спростований відповідачем.
В силу приписів чинного законодавства, заповнення трудової книжки здійснюється роботодавцем, а не працівником, і саме підприємство-роботодавець є відповідальним за організацію обліку трудових книжок, в тому числі правильність внесення записів до них.
Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах.
Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, висновки якого мають враховувати суди відповідно до положень частини п`ятої статті 242 КАС України.
Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність відмови відповідача у зарахуванні до страхового стажу позивачки періоду роботи з 13.08.1997 по 14.08.1999.
З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що після зарахування спірних періодів роботи та військової служби, у тому числі із застосуванням пільгового (кратного) обчислення, страховий стаж позивачки є достатнім для призначення пенсії за віком відповідно до вимог чинного законодавства.
При цьому апеляційним судом не встановлено жодних інших обставин чи правових підстав, які б перешкоджали реалізації позивачкою права на пенсійне забезпечення.
За таких умов колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині, а саме щодо покладення на відповідний орган Пенсійного фонду України обов`язку призначити позивачці пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Таким чином, висновок суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача призначити та виплачувати позивачці пенсію за віком з 10.06.2025 є законним, обґрунтованим та таким, що відповідає встановленим у справі обставинам і вимогам матеріального права.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ
З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.
Згідно з частини 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 січня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Моніч Б.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Біла Л.М.    Гонтарук В. М.