КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД 	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2026 року справа № 640/8066/20
провадження № 2-іс/340/326/25 

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого – судді Брегея Р.І., 
за участі секретаря судового засідання Шпак О.В.,
представників сторін Попова Р.В. і Лукашенка Д.П., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кропивницький (у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду) у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Джерела» (далі – Товариство) до Головного управління Державної податкової служби у м.Києві (далі – Управління) про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення, 

В С Т А Н О В И В:

08 квітня 2020 року позивач звернувся до суду зі заявою до відповідача про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення від 24 грудня 2019 року, яким визначено податкове зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств у сумі 673047 грн і накладено штраф – 336524 грн (Том 1 а.с.1-7).
13 квітня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва відкрив спрощене позовне провадження без виклику сторін (Том 1 а.с.223-224).
07 липня 2020 року Товариство подало заяву про зміну предмету позову у зв`язку з частковим задоволенням заяви у порядку адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення (Том 1 а.с.249-250а).
Просило суд визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення Управління від 13 березня 2020 року, яким визначено податкове зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств у сумі 626371 грн і накладено штраф – 313186 грн (Том 1 а.с.250б).
25 березня 2025 року суддя Кіровоградського окружного адміністративного суду Брегей Р.І. прийняв справу до провадження і продовжив розгляд у тому ж виді провадження (Том 2 а.с.38-39).
17 червня 2025 року суд замінив Управління правонаступником, яким став відокремлений структурний підрозділ Державної податкової служби України з такою ж назвою (Том 2 а.с.245-246). 
Водночас суд вирішив розглядати справу у тому ж виді провадження, однак з викликом сторін (Том 2 а.с.245-246). 
У судовому засіданні представник Товариства підтримав вимогу позову.
Пояснив, що платник податків зарахував до витрат витрати, які пов`язані з господарською діяльністю і документально підтверджені.
Зазначив, що до собівартості виготовленої продукції зараховано витрати на придбання матеріалу, без якого неможливо займатись виробництвом. 
Стверджував, що до інших операційних витрат фінансових звітів зарахували лише понесені витрати, котрі підтверджені документально.
Управління заперечило стосовно задоволення позову, подавши відзив на нього (Том 1 а.с.225-234). 
У судовому засіданні представник пояснив, що платник податків: зарахував до складу інших операційних витрат кошти, які не відображені у реєстрах бухгалтерського обліку і не підтверджено документально; завищив собівартість продукції, витрати на перевезення виготовленої продукції і на рекламу.
Суд, вислухавши пояснення сторін і дослідивши матеріали справи, зробив висновок про задоволення позову з таких підстав.

Встановленні обставини і факти, що стали підставами звернення до суду.

Так, упродовж вересня-листопада 2019 року Управління провело документальну планову виїзну перевірку Товариства стосовно дотримання податкового законодавства з 01 липня 2016 року по 30 червня 2019 року (Том 1 а.с.10в-44).
12 листопада 2019 року податкові інспектори склали акт перевірки, в якому зазначили виявлені порушення. 
Порушення:
- зарахування до складу інших операційних витрат за 2017 рік і 2018 рік коштів у сумі 352125,86 грн та 350321,33 грн, які не відображені у реєстрах бухгалтерського обліку і не підтверджено документально;
- завищення собівартості продукції на суму 2380569 грн;
- завищення витрат на перевезення виготовленої продукції на суму 122500 грн;
- завищення витрат на рекламу на суму 274321 грн.
24 грудня 2019 року керівник податкового органу погодився з висновками інспекторів і прийняв податкове повідомлення-рішення, яким визначено податкове зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств у сумі 673047 грн і накладено штраф – 336524 грн (Том 1 а.с.9).
Штрафна санкція становить 50% податкового зобов`язання. 
Товариство оскаржило податкове повідомлення-рішення в адміністративному порядку (Том 1 а.с.45-54).
06 березня 2020 року Державна податкова служба України (далі – Служба) задовільнила скаргу частково (Том 1 а.с.45-54).
13 березня 2020 року Управління з урахуванням висновку Служби прийняло нове податкове повідомлення-рішення, яким визначено зменшене податкове зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств у сумі 626371 грн і накладено штраф – 313186 грн (Том 1 а.с.250б).
18 березня 2020 року Товариство отримало нове податкове повідомлення-рішення (Том 1 а.с.251).
Не оскаржило його в адміністративному порядку. 
Позов подано до суду 08 квітня 2020 року (Том 1 а.с.1-7).

Юридична оцінка, встановлених судом, обставин і фактів справи.

Перш за все, приписами пункту 60.4 статті 60 ПК України (у редакції на день звернення до суду) встановлено, що у випадках, визначених підпунктами 60.1.3 і 60.1.5 пункту 60.1 цієї статті, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними з дня надходження до платника податків податкового повідомлення-рішення або податкової вимоги, які містять зменшену суму грошового зобов`язання або податкового боргу. 
Отже, податкове повідомлення-рішення від 24 грудня 2019 року відкликали з 18 березня 2020 року.
На день звернення до суду (08 квітня 2020 року) перше податкове-повідомлення рішення вже відкликали (18 березня 2020 року).
07 липня 2020 року Товариство не змінило предмету позову (податкове повідомлення-рішення стосовно певних порушень), а лише виправило очевидну помилку (описку) у зазначені дати і номеру податкового повідомлення-рішення у позовній заяві (суть позову не зазнала змін). 
Нове податкове повідомлення-рішення не оскаржували в адміністративному порядку.
Отже, платник податків дотримався 6-ти місячного строку звернення до суду, який встановлено приписами частини 2 статті 122 КАС України (позов подано упродовж місяця), щодо оскарження нового податкового повідомлення-рішення. 

Стосовно звинувачення у зарахуванні до складу інших операційних витрат за 2017 рік і 2018 рік коштів у сумі 352125,86 грн та 350321,33 грн, які не відображені у реєстрах бухгалтерського обліку і не підтверджено документально.

Так, у Звіті про фінансові результати за 2017 рік платник податків зазначив, що інші операційні витрати (код рядка 2180) складають 881000 грн (Том 3 а.с.47).
У Звіті про фінансові результати за 2018 рік Товариство зазначило, що інші операційні витрати (код рядка 2180) складають 840000 грн (Том 3 а.с.47).
Під час перевірки платник податків надав первинні документи бухгалтерського і податкового обліку.
Податкові інспектори зробили висновок про завищення таких витрат у 2017 році і у 2018 році на 352125,86 грн та 350321,33 грн (Том 1 а.с.14а (на звороті)). 
Інспектори зробили висновок, що суми коштів не відображені в бухгалтерському обліку і не підтвердженні первинними документами.
Під час перевірки інспектори не вимагали надання детального розрахунку інших операційних витрат, щоб зрозуміти з яких доданків складається їх сума. 
Інспектори не зверталися зі запитом стосовно надання усіх первинних документів, на підставі яких сформовано інші операційні витрати.
Під час розгляду справи представник Управління не зміг пояснити, який з доданків суми витрат завищено (Том 3 а.с.37-38).
Товариство надало детальний розрахунок витрат і пояснення з цього питання (Том 3 а.с.80-81, 116-120).
Інші операційні витрати складалися з таких доданків: собівартість реалізованих виробничих запасів, яка для цілей бухгалтерського обліку складається з їх облікової вартості та витрат, пов`язаних з їх реалізацією; витрати від операційної курсової різниці (тобто від зміни курсу валюти за операціями, активами і зобов`язаннями, що пов`язані з операційною діяльністю підприємства). 
Доданки за 2017 рік – 416376,16 грн і 465229,29 грн.
Доданки за 2018 рік – 366436,79 грн і 474507,07 грн.
Податковий орган не звинувачує платника податків у тому, що до інших операційних витрат не можна зараховувати: собівартість реалізованих виробничих запасів, яка для цілей бухгалтерського обліку складається з їх облікової вартості та витрат, пов`язаних з їх реалізацією; витрати від операційної курсової різниці (тобто від зміни курсу валюти за операціями, активами і зобов`язаннями, що пов`язані з операційною діяльністю підприємства). 
Суми завищення витрат у кожному періоді, які визначили інспектори, можуть доводити про завищення кожного доданку або одного з них. 
У акті перевірки інспектори мали зазначити, який з доданків завищено або в яких частинах завищено обидва.
Інспектори цього не зробили, тому їх висновок не можна вважати обґрунтованим, оскільки неможливо детально перевірити (незрозуміло що перевіряти). 
Інспектори мали витребувати у платника податків детальний розрахунок інших операційних витрат і порівняти з наданими первинними документами бухгалтерського обліку.
Після встановлення невідповідності звернутися до платника податків зі запитом про надання первинних документів бухгалтерського обліку, на підставі яких сформовано інші операційні витрати і котрі не надали до перевірки.
Такий алгоритм дій сприяв би реалізації права платника податків на захист (конкретизоване звинувачення). 
Підсумовуючи, суд зробив висновок, що Управління не довело звинувачення у зарахуванні до складу інших операційних витрат за 2017 рік і 2018 рік коштів у сумі 352125,86 грн та 350321,33 грн, які не відображені у реєстрах бухгалтерського обліку і не підтверджено документально.

Стосовно звинувачення у завищенні витрат на перевезення виготовленої продукції у сумі 122500 грн. 

Так, Товариство зарахувало до витрат на перевезення у складі витрат на збут виготовленої продукції кошти у сумі 122500 грн, які сплатило фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (Том 1 а.с.14в-15а). 
2017 рік – 51100 грн, 2018 рік – 55000 грн, перше півріччя 2019 року – 16400 грн. 
Кошти сплачено на підставі договору транспортного експедирування від 09 березня 2017 року, заявок на перевезення і актів здачі-прийняття робіт (Том 1 а.с.57-114в). 
Положеннями пункту 1.1. договору передбачено, що ФОП ОСОБА_1 від свого імені і за рахунок Товариства забезпечує перевезення вантажів замовника автомобільним транспортом на внутрішньому та міжнародному сполученні.
Положеннями пункту 1.2 правочину встановлено, що експедитор в інтересах замовника надає йому такі послуги: пошук перевізника; укладення від свого імені договорів перевезення вантажу; організація забезпечення відправлення вантажу; інше.
Заявки на перевезення складені сторонами.
У них зазначено маршрут перевезення, його вартість, ідентифікація транспортного засобу і водія. 
Акти здачі-прийняття послуг складено сторонами.
Містять посилання на правочин, маршрут і вартість перевезення, ідентифікацію транспортного засобу. 
Податковий орган не ставить під сумнів укладення договору і сплату коштів за послуги транспортного експедирування. 
Управління зробило висновок про завищення витрат на перевезення виготовленої продукції, оскільки до перевірки не надано товарно-транспортних накладних. 
Проаналізувавши договір транспортного експедирування, суд зробив висновок, що ФОП ОСОБА_1 отримував від Товариства виготовлену продукцію і мав обов`язок доставити її покупцям, самостійно організувавши транспортне перевезення.
Пошук транспортного засобу і укладення договору перевезення здійснював ФОП ОСОБА_1 від свого імені.
Товариство не вступало у господарські відносини з перевізниками, тому не повинно було зберігати і надати до перевірки товарно-транспортні накладні.
Товарно-транспортні накладні зберігаються у перевізників і ФОП ОСОБА_1 .
Водночас заявки на перевезення вантажу містять основну інформацію, яку відображають у товарно-транспортних накладних. 
Виконання ФОП ОСОБА_1 зобов`язань за договором транспортного перевезення доводиться заявками на перевезення вантажів і актами здачі-прийняття робіт, які підписані обома сторонами.
Податковий орган не надав доказів, що товар, який зазначено у заявках на перевезення, не доставляли покупцям Товариства.
Отже, у позивача виник обов`язок виконати зобов`язання за договором транспортного експедирування. 
Товариство виконало його.
Податковий орган не заперечує, що витрати на перевезення продукції відображаються у складі витрат на збут виготовленої продукції.
Приписами пункту 19 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» (далі – ПСБО 16), який затверджено наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року №318, встановлено, що витрати на збут включають такі витрати, пов`язані з реалізацією (збутом) продукції (товарів, робіт, послуг): витрати на транспортування, перевалку і страхування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів) відповідно до умов договору (базису) поставки.
Підсумовуючи, суд зробив висновок, що відповідач не довів звинувачення у завищенні витрат на перевезення виготовленої продукції у сумі 122500 грн. 

Стосовно звинувачення у завищенні витрат на рекламу у сумі 274321 грн.

Так, 22 липня 2014 року Товариство і фізична особа-підприємець ОСОБА_2 уклали договір про надання послуг в сфері просування реклами в мережі Інтернет (Том 1 а.с.115-116а).
Товариство – виробник поліетиленових пакетів різних форм.
Положеннями пункту 1.1 правочину встановлено, що виконавець зобов`язується надавати послуги з розміщення від свого імені, але за рахунок і в інтересах замовника контекстної реклами в пошукових системах мережі Інтернет.
Послуги включають у себе: розміщення контекстної реклами; ведення рекламної кампанії в Інтернеті. 
Упродовж з 29 липня 2016 року по 30 червня 2019 року Товариство сплатило ФОП ОСОБА_3 кошти у сумі 274321 грн. 
У середньому щомісячно платник податків витрачав на рекламу 7620 грн. 
Сторони складали акти здачі-приймання робіт (Том 1 а.с.116б-213). 
У актах зазначено вид наданої послуги, що узгоджується зі змістом правочину.
Представник Товариства пояснив, що упродовж 2016-2019 років вимушені були залучити до процесу розміщення контекстної реклами у мережі Інтернет сторонню особу, оскільки ніхто з працівників не мав навиків такої діяльності.
Зазначив, що ФОП ОСОБА_2 надав доступ до власного облікового запису і платник податків відслідковував виконану роботу.
Робота влаштовувала Товариство, тому складали акти здачі-приймання послуг.
Пояснив, що на сьогодні таку роботу виконує працівник юридичної особи, а ФОП ОСОБА_2 обмежив у доступі до власного облікового запису. 
Будь-який виробник потребує рекламування виготовленої продукції, що сприяє її збуту. 
Тому приписами пункту 19 ПСБО 16 визначено, що витрати на збут включають такі витрати, пов`язані з 
реалізацією (збутом) продукції (товарів, робіт, послуг): витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг).
Податкові ревізори зробили висновок про завищення витрат на рекламу, оскільки до перевірки не надали: заявок з розміщення контекстної реклами; звітів про хід рекламної кампанії і доступу до акаунту; кодів передачі даних; звітів про виконані технічні роботи; інше. 
Проаналізувавши надані платником податків докази і врахувавши, що ФОП ОСОБА_2 розміщував контекстну рекламу в мережі Інтернет від власного імені, з ним припинено господарські відносини, що призвело до втрати доступу до його акаунту, розміру місячного платежу за рекламу, суд зробив висновок, що Товариство правомірно зарахувало кошти до витрат на збут.
Тому відповідач не довів звинувачення у завищенні витрат на рекламу у сумі 274321 грн. 

Стосовно звинувачення у завищенні собівартості продукції у сумі 2380569 грн.

Так, платник податків виготовляє на замовлення поліетиленову продукцію, використовуючи флексографічні форми, котрі придбає у виробників.
Флексоформи – гнучкі друкарські форми, виготовлені переважно з фотополімеру. Використовуються у флексографії – високошвидкісному ротаційному друці, що дозволяє наносити зображення на різні поверхні (пакети, паперові пакети, плівки тощо).
Податковий орган досліджував первинні документи бухгалтерського і податкового обліку щодо придбання флексоформ і не зробив висновок, що така операція не відноситься до господарської діяльності.
Тому податкові інспектори не зробили і висновок про завищення податкового кредиту з податку на додану вартість стосовно операцій з придбання флексоформ (Том 1 а.с.18-19).
Податковий орган визнає процес виробництва і реалізацію виготовленої продукції.
Управління зробило висновок про завищення собівартості реалізованої продукції на суму витрат, що пов`язані з придбанням друкарських форм (кліше) для нанесення малюнка флексографічним способом, які не відшкодовані (не компенсовані) покупцями поліетиленової продукції.
Водночас податкові інспектори зазначили, що Товариство не надало калькуляції продукції, що не дало змоги дослідити у повній мірі витрати на виробництво і віднесення їх до готової продукції. 
У судовому засіданні представник податкового органу пояснив, що сума завищення собівартості продукції відповідає повній вартості флексоформ, які придбали з 01 липня 2016 року по 30 червня 2019 року (повний період перевірки).
Отже, з одного боку податковий орган визнає, що придбання флексоформ пов`язане з господарською діяльністю, а з іншого заперечує право на зарахування витрат на їх придбання до собівартості виготовленої і реалізованої продукції, оскільки сума завищення собівартості продукції відповідає не частковій, а повній вартості флексоформ. 
Обидва висновки податкового органу взаємовиключні.
Сутнісний зміст висновку податкового органу такий – платник податків зарахував до собівартості продукції вартість флексоформ, яка не відповідає вартості використаних флексоформ для виготовлення реалізованої продукції (зарахував більшу суму, аніж та, яка мала бути).
Такий висновок мав бути доведений арифметичними розрахунками, які податкові інспектори не змогли зробити.
Неспроможність зробити арифметичні розрахунки побудила їх до висновку про завищення собівартості продукції у повній вартості флексоформ, які придбали з 01 липня 2016 року по 30 червня 2019 року (повний період перевірки).
Підсумовуючи, суд зробив висновок про необґрунтованість (не доведено) висновку про завищення собівартості продукції.
Калькуляція продукції – обчислення собівартості її одиниці за встановленою номенклатурою витрат.
Калькуляція продукції не відноситься до первинних документів бухгалтерського обліку, а складається на підставі останніх.
Якщо платник податків не надав калькуляції продукції, то її мали обчислити податкові інспектори на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.
Такі дії складають предмет перевірки.
Податкові інспектори не зробили розрахунку калькуляції продукції. 
І тільки на підставі калькуляції продукції податкові інспектори могли встановити завищення собівартості. 
Представник Товариства пояснив, що на підтвердження формування собівартості одиниці продукції до перевірки надали за кожною номенклатурою матеріальну специфікацію і зведений щомісячний акт по списанню матеріальних витрат з рахунку 201 (матеріали і сировина) на рахунок 23 (виробництво), однак це не влаштувало податкових інспекторів (Том 3 а.с.44-46).
Приписами пунктів 11-12 ПСБО 16 встановлено, що до виробничої собівартості продукції включаються матеріальні витрати. 
До складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу вироблюваної продукції, купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.
Флексограма підпадає під поняття «прямих матеріальних витрат», тому Товариство правомірно зарахувало витрати на її придбання до собівартості продукції. 
Таким чином відповідач не довів звинувачення у завищенні собівартості продукції у сумі 2380569 грн.

Підсумовуючи, суд зробив висновок про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення.
Отже, позов належить задовільнити.
Судові витрати складаються зі сплати судового збору в сумі 14093,35 грн (Том 1 а.с.8).
Суд розподіляє їх відповідно до приписів статті 139 КАС України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.139, 243-246, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Задовільнити позов.
Визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у м.Києві від 13 березня 2020 року, яким Товариству з обмеженою відповідальністю «Українські Джерела» визначено податкове зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств у сумі 626371 грн і накладено штраф – 313186 грн.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м.Києві (код 44116011; вул.Шолуденка,33/19 м.Київ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Джерела» (код 22950759; вул.Сортувальна,20 м.Київ) судові витрати у сумі 14093,35 грн. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду в апеляційному окрузі, що включає Чернігівську, Черкаську та Київську області, протягом тридцяти днів з дня його складення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кіровоградського 
окружного адміністративного суду Р.І. БРЕГЕЙ