ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

25 березня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/3994/25
Головуючий у першій інстанції – Діденко А. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/339/26

Чернігівський апеляційний суд у складі: 
головуючого-судді: Скрипки А.А.
суддів: Онищенко О.І., Шарапової О.Л.
секретар: Мальцева І.В.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 
третя особа: Центральний відділ державної виконавчої служби у місті 
Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова у складі судді Діденка А.О. від 13 жовтня 2025 року, місце ухвалення рішення - м. Чернігів, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, третя особа: Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, в якому просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів, які стягуються на утримання сина ОСОБА_4 , за період з 01.05.2023 року по 28.02.2025 року в сумі 121 345,92 грн. Також позивач ставила питання про стягнення із відповідача на свою користь всіх понесених судових витрат, в тому числі, і витрат на правову допомогу в сумі 7 000 грн. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що їх шлюб із відповідачем розірвано, вони мають дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які поживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19.04.2019 року із ОСОБА_2 було стягнуто на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , у розмірі 1/2 частини усіх доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.03.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. 11.05.2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою про зменшення розміру аліментів, які стягуються з нього на підставі рішення суду від 19.04.2019 року. Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19.07.2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено та зменшено розмір аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 з 1/2 частини на 1/6 частину заробітку, щомісячно. Рішення про стягнення аліментів щодо ОСОБА_2 перебуває на примусовому виконанні у Центральному відділі ДВС у м. Чернігові Східного МРУ МЮ, ВП №58969095. Позивач стверджує, що відповідач недобросовісно виконує свій обов`язок по сплаті аліментів на дитину. Починаючи з травня 2023 року, утворилася заборгованість, яка станом на 01.03.2025 становить 121 345 грн. 92 коп. З огляду на зазначене, позивач просила стягнути із відповідача пеню у розмірі 121 345 грн. 92 коп., що не перевищує 100% суми основного боргу по аліментам за вказаний період.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09.05.2025 року до участі у розгляді справи було залучено в якості третьої особи Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с.31-32).

Оскаржуваним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13.10.2025 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 118 927 грн. 05 коп. неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_4 за період з 01 травня 2023 року по 28 лютого 2025 року. Стягнуто із ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 189 грн. 28 коп. на користь ГУК у м. Києві/м. Київ/2203106, код отримувача - 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача - UA908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету - 22030106. 
Частково задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_3 позову, суд першої інстанції прийняв до уваги ті обставини, що згідно із наданим державним виконавцем у судовому засіданні актуалізованим розрахунком пені за прострочення сплати аліментів, здійсненого державним виконавцем, заборгованість відповідача за період з травня 2024 року по лютий 2025 року становить - 118 927 грн. 05 коп., і при цьому, відповідачем не надано суду доказів оплати вказаного розміру заборгованості зі сплати аліментів. Із посиланням на положення ч.1 статті 196 СК України, якими максимальний розмір неустойки обмежується 100% розміром заборгованості, що становить 118 927 грн. 05 коп., суд першої інстанції дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а розмір неустойки (пені), яка підлягає стягненню на користь позивача із відповідача, складає 118 927 грн. 05 коп. Здійснюючи розподіл судових витрат по справі між сторонами, суд першої інстанції зазначив, що оскільки позивач, відповідно до положень п.3 ч.1 статті 5 Закону України ”Про судовий збір”, звільнена від сплати судового збору, тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 189,28 грн. - пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Додатковим рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 04.12.2025 року зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто 6 860 грн. 46 коп. витрат на правничу допомогу. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13.10.2025 року у справі №751/3994/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, а також стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати, в тому числі, і витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 13.10.2025 року є таким, що підлягає скасуванню, оскільки судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Доводи апеляційної скарги вказують, що на підставі заочного рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19.07.2023 року, яким зменшено розмір аліментів на утримання сина ОСОБА_4 з 1/2 частини до 1/6 частини заробітку відповідача щомісячно, яке набрало законної сили 19.08.2023 року, було видано виконавчий лист №751/3670/23. Вказаний виконавчий лист 14.02.2024 року відповідачем було передано до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Тобто, перерахунок аліментів державним виконавцем у ВП №58969095 повинен був бути здійснений з 19.08.2023 року. Натомість, із довідки-розрахунку заборгованості вбачається, що державним виконавцем був здійснений перерахунок аліментів лише з 05.07.2024 року. 12.11.2024 року державний виконавець звернувся до Новозаводського районного суду міста Чернігова із запитом про уточнення дати набрання рішення у справі №751/3670/23 від 19.07.2023 року. Із копії наданого на запит суду рішення вбачається проставлення відмітки про набрання ним законної сили - 05.07.2024 року, проте, попередньо виданий виконавчий лист із відміткою про набрання судовим рішенням законної сили 19.08.2023 року, із ДВС не витребовувався та залишався у відділі на виконанні. За доводами апелянта, фактично проставлення Новозаводським районним судом м.Чернігова різних дат набрання законної сили одного і того ж судового рішення обумовило розбіжність у даті проведення державним виконавцем перерахунку аліментів. Враховуючи, що у державного виконавця був єдиний виконавчий лист із відміткою про набрання рішенням у справі №751/3670/23 законної сили саме - 19.08.2023 року, то на думку апелянта, державний виконавець повинен був здійснити розрахунок із урахуванням наявного в ДВС виконавчого листа, а відтак, дії державного виконавця щодо визначення заборгованості у ВП №58969095 в розмірі, зазначеному в довідці-розрахунку заборгованості по аліментам, на момент проведення розрахунку, с неправомірними. На підставі вищевикладеного, ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 05.03.2025 року у справі №751/1592/25 скаргу ОСОБА_2 на дії заступника начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо виконавчого провадження №58969095 - задоволено частково, визнано дії заступника начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Воробей С.В. щодо визначення заборгованості у ВП №58969095 в розмірі, зазначеному в довідці-розрахунку заборгованості по аліментам, неправомірними. Ухвала Новозаводського районного суду м.Чернігова від 05.03.2025 року у справі №751/1592/25 набрала законної сили 21.03.2025 року. Обставини, які були встановлені Новозаводським районним судом м. Чернігова в ухвалі від 05.03.2025 року у справі №751/1592/25, а саме, щодо невірного визначення заборгованості у ВП №58969095 в розмірі, зазначеному в довідці-розрахунку заборгованості по аліментам, з 19.08.2023 року у розмірі 1/2, замість 1/6, не потребують повторного встановлення і дослідження. Таким чином, апелянт стверджує, що у матеріалах справи відсутні докази злісного ухилення відповідача від стягнення аліментів на утримання дитини. Оскільки заборгованість зі сплати аліментів, яка розрахована державним виконавцем, за період часу з травня 2023 року по лютий 2025 року, включно виникла не з вини відповідача, а тому і пеня (неустойка) за цей період часу нараховуватись не може. Апелянт вказує, що із його заробітної плати регулярно кожного місця стягувались військовою частиною кошти на утримання дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити її без задоволення, у зв`язку із безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 13.10.2025 року. Позивач просить стягнути із відповідача на її користь 7 500 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. 

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Журба В.С. підтримали вимоги і доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Пономаренко О.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, у зв`язку із її безпідставністю, а оскаржуване рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13.10.2025 року - залишити без змін. 

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , представник третьої особи - Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. 

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що сторони даного спору є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 03.07.2018 року, виданим Чернігівським міським відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області (а.с.7).

Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 19.04.2019 року із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було стягнуто на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на утримання сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/2 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.03.2019 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.8-9).

Постановою старшого державного виконавця Центрального відділу ДВС міста Чернігова Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Артеменко А.П. ВП №58969095 від 22.04.2019 року було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №751/1794/19 від 22.04.2019 року про стягнення зі ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/2 частини усіх видів заробітку щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.03.2019 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.13).

Заочним рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 19.07.2023 року було зменшено розмір аліментів, які стягуються на підставі рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19.04.2019 року у справі №751/1794/19 зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 на утримання сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/2 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на - 1/6 частину заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до його повноліття (а.с.10-12).

Згідно із розрахунком заборгованості по аліментам, наданим Центральним відділом державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с.98-99), на виконання ухвали суду, розмір заборгованості відповідача за період, який є предметом розгляду в даній справі, складає 118 927 грн. 05 коп.

Згідно показань допитаного в якості свідка в судовому засіданні суду першої інстанції в.о. начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Воробей С.В. вбачається, що відповідач у спірний період періодично допускав прострочення сплати аліментів, не повідомляв органи державної виконавчої служби про зміну місця роботи (служби), хоча протягом всього часу був обізнаний про наявність відповідного виконавчого провадження, зокрема, періодично звертався до державного виконавця із відповідними процесуальними документами. 

Відповідно до уточненого розрахунку пені за прострочення сплати аліментів, долученого до матеріалів справи позивачем в судовому засіданні, за період з травня 2023 року по лютий 2025 року, сума пені за несвоєчасну сплату аліментів становить - 118 927 грн. 05 коп. (а.с.108-112).

Доводи апеляційної скарги вказують, що на підставі заочного рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19.07.2023 року, яким зменшено розмір аліментів на утримання сина ОСОБА_4 з 1/2 частини до 1/6 частини заробітку відповідача щомісячно, яке набрало законної сили 19.08.2023 року, було видано виконавчий лист №751/3670/23. Вказаний виконавчий лист 14.02.2024 року відповідачем було передано до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Тобто, перерахунок аліментів державним виконавцем у ВП №58969095 повинен був бути здійснений з 19.08.2023 року. Натомість, із довідки-розрахунку заборгованості вбачається, що державним виконавцем був здійснений перерахунок аліментів лише з 05.07.2024 року. 12.11.2024 року державний виконавець звернувся до Новозаводського районного суду міста Чернігова із запитом про уточнення дати набрання рішення у справі №751/3670/23 від 19.07.2023 року. Із копії наданого на запит суду рішення вбачається проставлення відмітки про набрання ним законної сили - 05.07.2024 року, проте, попередньо виданий виконавчий лист із відміткою про набрання судовим рішенням законної сили 19.08.2023 року, із ДВС не витребовувався та залишався у відділі на виконанні. За доводами апелянта, фактично проставлення Новозаводським районним судом м.Чернігова різних дат набрання законної сили одного і того ж судового рішення обумовило розбіжність у даті проведення державним виконавцем перерахунку аліментів. Враховуючи, що у державного виконавця був єдиний виконавчий лист із відміткою про набрання рішенням у справі №751/3670/23 законної сили саме - 19.08.2023 року, то на думку апелянта, державний виконавець повинен був здійснити розрахунок із урахуванням наявного в ДВС виконавчого листа, а відтак, дії державного виконавця щодо визначення заборгованості у ВП №58969095 в розмірі, зазначеному в довідці-розрахунку заборгованості по аліментам, на момент проведення розрахунку, с неправомірними. На підставі вищевикладеного, ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 05.03.2025 року у справі №751/1592/25 скаргу ОСОБА_2 на дії заступника начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо виконавчого провадження №58969095 - задоволено частково, визнано дії заступника начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Воробей С.В. щодо визначення заборгованості у ВП №58969095 в розмірі, зазначеному в довідці-розрахунку заборгованості по аліментам, неправомірними. Ухвала Новозаводського районного суду м.Чернігова від 05.03.2025 року у справі №751/1592/25 набрала законної сили 21.03.2025 року. Обставини, які були встановлені Новозаводським районним судом м. Чернігова в ухвалі від 05.03.2025 року у справі №751/1592/25, а саме, щодо невірного визначення заборгованості у ВП №58969095 в розмірі, зазначеному в довідці-розрахунку заборгованості по аліментам, з 19.08.2023 року у розмірі 1/2, замість 1/6, не потребують повторного встановлення і дослідження. Таким чином, апелянт стверджує, що у матеріалах справи відсутні докази злісного ухилення відповідача від стягнення аліментів на утримання дитини. Оскільки заборгованість зі сплати аліментів, яка розрахована державним виконавцем, за період часу з травня 2023 року по лютий 2025 року, включно виникла не з вини відповідача, а тому і пеня (неустойка) за цей період часу нараховуватись не може. Апелянт вказує, що із його заробітної плати регулярно кожного місця стягувались військовою частиною кошти на утримання дитини.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із ч.1 статті 196 Сімейного кодексу України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів необхідно вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 

Згідно із приписами частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 13.10.2025 року, частково задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції прийняв до уваги ті обставини, що згідно із наданим державним виконавцем у судовому засіданні актуалізованим розрахунком пені за прострочення сплати аліментів, здійсненого державним виконавцем, заборгованість відповідача за період з травня 2024 року по лютий 2025 року становить - 118 927 грн. 05 коп., і при цьому, відповідачем не надано суду доказів оплати вказаного розміру заборгованості зі сплати аліментів. Із посиланням на положення ч.1 статті 196 СК України, якими максимальний розмір неустойки обмежується 100% розміром заборгованості, що становить 118 927 грн. 05 коп., суд першої інстанції дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а розмір неустойки (пені), яка підлягає стягненню на користь позивача із відповідача, складає 118 927 грн. 05 коп. Здійснюючи розподіл судових витрат по справі між сторонами, суд першої інстанції зазначив, що оскільки позивач, відповідно до положень п.3 ч.1 статті 5 Закону України ”Про судовий збір”, звільнена від сплати судового збору, тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 189,28 грн. - пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , оскільки у вказаній частині висновки суду першої інстанції ґрунтуються на нормах Закону, які регулюють спірні правовідносини, та відповідають встановленим судом фактичним, документально підтвердженим обставинам справи. 

Апеляційний суд вважає помилковими доводи апеляційної скарги, в яких апелянт стверджує, що у матеріалах справи відсутні докази злісного ухилення відповідача від стягнення аліментів на утримання дитини. Оскільки заборгованість зі сплати аліментів, яка розрахована державним виконавцем, за період часу з травня 2023 року по лютий 2025 року, включно виникла не з вини відповідача, апелянт вважає, що і пеня (неустойка) за цей період часу нараховуватись не може.

З даного приводу необхідно зазначити, що як встановлено в ході судового розгляду даної справи, заборгованість по сплаті аліментів у відповідача утворилася у травні 2023 року, тоді як рішення суду про зменшення розміру аліментів було скеровано на виконання 19.08.2023 року. Тобто, у хронологічний період із травня по вересень 2023 року у відповідача не було підстав вважати, що він має сплачувати аліменти у меншому розмірі, ніж визначено судовим рішенням. До того ж, відповідно до розрахунку, за хронологічний період із грудня 2023 року по квітень 2024 року, аліменти відповідачем не сплачувалися. Крім того, державним виконавцем у відповіді на запит від 09.04.2025 року повідомлено, що відповідач не сповіщав про своє місце роботи, що унеможливило примусове виконання рішення суду. 

При цьому, апеляційний суд зауважує, що ухвала Новозаводського районного суду у справі №751/1592/25 щодо визнання неправомірними дій державного виконавця по обрахунку заборгованості у ВП №58969095, була постановлена 05.03.2025 року, а розрахунок, доданий до позову у даній справі, був наданий 09.04.2025 року, тобто, вже після постановлення цієї ухвали. Жодних обґрунтованих заперечень проти наданого виконавчою службою розрахунку заборгованості за аліментами відповідачем надано не було, правильність цього розрахунку відповідачем не оскаржувалася, як і не оспорювалася правильність проведеного стороною позивача розрахунку неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Відповідно до приписів ч.4 статті 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої Законом. 

Законодавство покладає на особу зобов`язання своєчасно та в повному обсязі сплачувати аліменти, при цьому, якщо аліменти стягуються за рішенням суду, то невиконання чи неналежне виконання такого обов`язку має негативні наслідки у вигляді додаткової відповідальності. Вина у сімейних правовідносинах характеризується тим, що особа усвідомлювала протиправність своєї поведінки, передбачала або повинна була передбачати настання шкідливого результату, бажала його настання або відносилась до нього байдуже. Форма вини не має принципового значення у сімейних правовідносинах. Саме на платника аліментів покладається обов`язок довести, що заборгованість утворилась із незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку із несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банківськими установами, наявністю форсмажорних обставин тощо. В інших випадках застосовується презумпція вини платника аліментів у виникненні заборгованості по сплаті аліментів, а стягнення пені за весь час прострочення стає невідворотним. Ухиленням від сплати аліментів необхідно вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). 

Таким чином, обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника. При цьому, відповідач у даній справі не надав доказів того, що заборгованість по аліментах виникла не з його вини, починаючи з травня 2023 року.

Враховуючи викладене вище, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування рішення суду першої інстанції від 13.10.2025 року, в частині щодо часткового задоволення судом першої інстанції вимог заявленого ОСОБА_3 позову, та відповідно, стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 118 927 грн. 05 коп. неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_4 за період з 01 травня 2023 року по 28 лютого 2025 року. Оскільки у вказаній частині рішення суду першої інстанції від 13.10.2025 року ухвалено на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини, та на основі з`ясованих фактичних обставин справи, підтверджених тими доказами, які були досліджені в ході судового розгляду даної справи та на які посилалися сторони спору на підтвердження своїх доводів та заперечень. 

Разом з тим, апеляційний суд не може погодитися із проведеним судом першої інстанції розподілом судових витрат по справі. 

Як вбачається із матеріалів справи (а.с.159), відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 15.04.2015 року Головним Управлінням Національної Гвардії України, ОСОБА_2 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. 

Згідно із приписами ч.6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки обидві сторони спору у цій справі звільнені від оплати судових витрат, то судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13.10.2025 року, скасувати в частині стягнення зі ОСОБА_2 судового збору у розмірі 1 189 грн. 28 коп. на користь ГУК у м. Києві/м. Київ/2203106, код отримувача - 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача - UA908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету - 22030106. При цьому, оскаржуване рішення суду першої інстанції від 13.10.2025 року, необхідно змінити, виклавши третій абзац його резолютивної частини у наступній редакції: ”Судові витрати зі сплати судового збору компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.”

В іншій частині рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13.10.2025 року, підлягає залишенню без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу (а.с.179-181) сторона позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача 7 500 грн. понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. До відзиву додано: ордер про надання правничої (правової) допомоги, Серія СВ №1154586 від 25.12.2025 року, копію договору №423 про надання правничої допомоги від 23.12.2025 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Серії ЧН №001076/1 на ім`я Пономаренко О.В., копію квитанції до прибуткового касового ордера №423 від 23.12.2025 року про оплату 7 500 грн., акт виконаних робіт від 25.12.2025 року за договором про надання правничої допомоги від 23.12.2025 року (а.с.182-184). Стороною позивача також надано докази направлення іншим учасникам справи копії відзиву та вказаних вище документів (а.с.185).

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 31 січня 2025 року у справі №758/5917/21, провадження №61-1515св24, з приводу питання розподілу між сторонами судових витрат на професійну правничу допомогу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалено судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору і стримування від подання безпідставних позовів.

Відповідно до приписів частин першої та другої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас, зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).
Суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України ”Про адвокатуру та адвокатську діяльність”, враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).

У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №211/3113/16-ц, від 06 листопада 2020 року у справі №760/11145/18 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Велика Палата Верховного Суду вказувала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Приймаючи до уваги наведене вище, приписи ч.4, ч.5, ч.6 статті 137 ЦПК України, а також законодавчо встановлені критерії відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи заперечення сторони відповідача про неспівмірність заявленого стороною позивача до стягнення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, дослідивши надані стороною позивача ОСОБА_1 докази на підтвердження обсягу та вартості наданої адвокатом Пономаренко О.В. позивачу ОСОБА_1 професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, а також виходячи із критерію реальності адвокатських витрат, а саме, визначення їх дійсності та необхідності, конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку, що із відповідача на користь позивача необхідно стягнути 6 000 грн., в рахунок відшкодування понесених нею судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. На думку апеляційного суду, даний розмір відповідатиме засадам виваженості, обґрунтованості, розумності, співмірності та справедливості, є таким, що узгоджується зі складністю справи, суттю спору, тривалістю затраченого представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Пономаренко О.В. часу, та є пропорційним предмету спору та обсягу фактично наданих послуг і результату розгляду справи. 

Керуючись статтями: 137, 141, 367, 368, 374; п.4 ч.1, ч.2 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково. 

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 жовтня 2025 року, скасувати в частині стягнення зі ОСОБА_2 судового збору у розмірі 1 189 грн. 28 коп. на користь ГУК у м. Києві/м. Київ/2203106, код отримувача - 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача - UA908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету - 22030106.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 жовтня 2025 року - змінити, виклавши третій абзац його резолютивної частини у наступній редакції:
”Судові витрати зі сплати судового збору компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.”

В іншій частині рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 жовтня 2025 року, залишити без змін.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 000 (шість тисяч) грн., в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. 

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: