ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року
м. Київ
справа № 725/3648/19
провадження № 51-820 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
представника потерпілого ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_9 

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 і засудженого ОСОБА_7 на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09 березня 2023 року та вирок Чернівецького апеляційного суду від 21 лютого 2025 року у кримінальному провадженні № 12018060020001078 за обвинуваченням

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України;

ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця Рівненської області, жителя АДРЕСА_2 , раніше судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 263 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09 березня 2023 року засуджено:

ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із конфіскацією майна, окрім житла.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_11 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу;

ОСОБА_7 :
- за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією майна, окрім житла;
- за ч. 2 ст. 263 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_7 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією майна, окрім житла.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_7 зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 10 жовтня 2018 року.
Крім того цим вироком засуджені ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 

Чернівецький апеляційний суд 21 лютого 2025 року скасував вирок суду першої інстанції та постановив новий вирок, яким:

ОСОБА_11 засуджено за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна.
На підставі ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_11 у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 10 жовтня 2018 року по 30 травня 2019 року та з 31 жовтня 2022 року по 09 березня 2023 року включно;

ОСОБА_7 засуджено:
- за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією майна;
- за ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 263 КК України та на підставі ст. 49 цього Кодексу звільнено від покарання.
Вирішено питання цивільних позовів. В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Цим же судовими рішеннями засуджені ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а відносно ОСОБА_14 матеріали виділені в окреме апеляційне провадження.
Судові рішення щодо цих осіб у касаційному порядку не оскаржено.

Органом досудового розслідування ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 пред`явлено обвинувачення у вчиненні розбійних нападів у складі організованої групи (далі -ОГ) та в особливо великому розмірі.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що стороною обвинувачення не доведено наявність ознак ОГ у діях вказаних осіб та наявність вказаної в обвинувальному акті шкоди, а тому перекваліфікував їх дії з ч. 4 ст. 187 на ч. 2 ст. 187 КК України.

Суд апеляційної інстанції з таким висновком не погодився.
Вироком апеляційного суду встановлено, що особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, на початку 2018 року, з метою незаконного збагачення організував злочинну групу для вчинення корисливих, особливо тяжких злочинів, а саме, розбійних нападів на осіб, які займаються підприємницькою діяльністю, у тому числі у сфері обміну валюти, та проживають на території Житомирської, Хмельницької та Чернівецької областей.
З цією метою він запропонував раніше знайомим ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 і ОСОБА_11 вступити до організованої групи, на що вони погодились.
Ця група характеризувалася наявністю організатора злочинної групи, розробленим ним планом вчинення кожного злочину, відомого всім учасникам групи, стійкими зв`язками і розподілом функцій між учасниками, розподілом між ними грошових коштів, здобутих злочинним шляхом. Члени ОГ мали єдиний намір на вчинення розбійних нападів на підприємців та фізичних осіб з метою заволодіння чужим майном та грошовими коштами в особливо великих розмірах, із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілих.
Для полегшення вчинення злочинів та подолання можливого опору зі сторони потерпілих, члени ОГ використовували завчасно підшукані газові балончики зі сльозогінною сумішшю, молотки та саморобні металеві кастети, які відносяться до холодної зброї ударно-дробильної дії. Також, з метою уникнення ідентифікації особи, члени групи використовували матерчаті рукавиці та змінний одяг.
Крім того, організатор злочинної групи, матеріали щодо якого виділені в окреме провадження, та член групи ОСОБА_11 незаконно отримали та в подальшому використовували підроблені посвідчення водіїв. Мобільність групи при вчиненні злочинів забезпечувалась використанням ряду транспортних засобів на номерах іноземної реєстрації та з номерними знаками інших транспортних засобів.
Постійний зв`язок між учасниками ОГ, координація спільних дій, попередження про наявність загрози викриття злочинної діяльності, забезпечувались засобами мобільного зв`язку між ними, зокрема, із використанням терміналів з нульовим IMEI для унеможливлення їх подальшої ідентифікації.

Для досягнення злочинної мети між членами ОГ були розподілені ролі. Так особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, була організатором групи та виконавцем, планувала вчинення злочинів та розподіляла функції між учасниками; підшукувала та визначала конкретні об`єкти злочинних посягань; встановлювала та вела спостереження за місцем роботи і проживання потерпілих, вивчала їх маршрути, визначала місце нападу, відповідала за розподіл коштів, отриманих від розбійних нападів, серед учасників групи.

ОСОБА_11 згідно розробленого плану виступав активним виконавцем розбійних нападів, за вказівкою організатора вів спостереження за місцями роботи і проживання потерпілих, вивчав маршрути їх руху, спільно з іншими учасниками безпосередньо вчиняв напади, використовуючи заздалегідь приготовлений металевий кастет та газовий балончик зі сльозогінною газовою сумішшю, застосовуючи таким чином насильство, небезпечне для життя чи здоров`я потерпілих.

ОСОБА_7 , згідно розробленого плану, був активним виконавцем розбійних нападів, за вказівкою організатора вів спостереження за місцями роботи і проживання потерпілих, вивчав маршрути їх руху, спільно з іншими учасниками безпосередньо вчиняв напади, використовуючи заздалегідь приготовлений металевий кастет, застосовуючи таким чином насильство, небезпечне для життя чи здоров`я потерпілих.

ОСОБА_13 , згідно розробленого плану, був активним виконавцем розбійних нападів, за вказівкою організатора вів спостереження за місцями роботи і проживання потерпілих, вивчав маршрути їх руху, спільно з іншими учасниками безпосередньо вчиняв напади, використовуючи заздалегідь приготовлений металевий кастет, застосовуючи таким чином насильство, небезпечне для життя чи здоров`я потерпілих.

ОСОБА_12 , згідно розробленого плану, був активним виконавцем розбійних нападів, за вказівкою організатора виконував функції водія, який відповідав за доставку та зникнення членів групи до та від місць вчинення нападів, також вів спостереження за місцями роботи і проживання потерпілих, вивчав маршрути їх руху, спостерігав за навколишньою обстановкою та в разі небезпеки повідомляв про це решту членів групи, виконував інші вказівки організатора.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне збагачення, особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, діючи в складі ОГ, із невстановлених джерел дізналася, що мешканець м. Житомира ОСОБА_15 займається обміном валют і може мати при собі великі суми готівкових коштів. Цю інформацію особа, як організатор, повідомила учасникам групи ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , таким чином запропонувавши ОСОБА_15 як об`єкта майбутнього нападу.
Вказані особи, діючи в складі ОГ, у період з січня по березень 2018 року вели спостереження за місцем роботи ОСОБА_15 , вивчали розклад роботи та маршрут руху.
13 березня 2018 року вказані особи у складі ОГ, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне збагачення шляхом вчинення розбійного нападу на ОСОБА_15 , з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, разом з іншими невстановленими особами прибули на двох автомобілях у м. Житомир.
Згідно розробленого плану, ОСОБА_12 , виконуючи роль водія, залишився в автомобілі спостерігати за навколишньою обстановкою, з метою у разі наявності небезпеки та можливого викриття, повідомити про це інших співучасників. У цей час ОСОБА_11 , діючи в межах єдиного плану, разом з іншими співучасниками зайшов до під`їзду будинку, де мешкав ОСОБА_15 і чекав на нього. В свою чергу особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, спостерігала за місцем роботи ОСОБА_15 з метою повідомити спільникам інформацію щодо залишення останнім роботи та наступний маршрут його руху.
Того ж дня ОСОБА_11 на сходовому майданчику під`їзду № 2 будинку АДРЕСА_3 , приблизно о 19:30 год., діючи у складі ОГ, наблизився до ОСОБА_15 , який зайшов у під`їзд, та застосовуючи насильство, що є небезпечним для життя та здоров`я особи, напав на останнього, вдаривши металевим кастетом в обличчя з метою подолати волю до опору потерпілого. Після цього ОСОБА_11 , спільно з невстановленими особами, продовжував завдавати потерпілому численні удари кулаками і ногами в різні частини тіла, внаслідок чого ОСОБА_15 втратив рівновагу й впав. Намагаючись захиститися, потерпілий спробував дістати травматичний пістолет, який мав при собі, але ОСОБА_11 , з метою подолання опору, повторно застосував до ОСОБА_15 насильство, небезпечне для життя та здоров`я, бризнувши сльозогінну газову суміш в обличчя потерпілого, продовжуючи наносити йому удари по голові й тулубу. В результаті цих дій потерпілому були заподіяні легкі тілесні ушкодження. 
Подолавши таким чином опір потерпілого, ОСОБА_11 та інші невстановлені особи заволоділи сумкою ОСОБА_15 із грошима в різній валюті, всього на загальну суму 6 032 047,93 грн, що є особливо великим розміром, якими розпорядилися на власний розсуд.

За аналогічних обставин особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, отримала інформацію про наявність у мешканця м. Хмельницького ОСОБА_16 при собі великих сум грошей та запропонувала членам ОГ ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_7 здійснити на цю особу напад з метою заволодіння грошима.
Вказані члени ОГ, будучи особами, які раніше вчиняли розбій, діючи повторно, в межах єдиного злочинного плану, у період з липня по серпень 2018 року вели спостереження за ОСОБА_16 , вивчали його розклад та маршрути руху. Вони ж 07 серпня 2018 року, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне збагачення шляхом вчинення розбійного нападу у складі ОГ, на кількох автомобілях прибули в м. Хмельницький, де за обставин, детально викладених у вироку, повторно, вчинили напад на потерпілого, застосовуючи насильство небезпечне для життя та здоров`я особи. При цьому ОСОБА_11 і ОСОБА_7 завдали ОСОБА_16 удари металевим кастетом і кулаками по голові й тулубу, чим заподіяли потерпілому легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я. В результаті спільних злочинних дій учасники групи заволоділи коштами потерпілого в сумі 200 000 грн, що завдало значної шкоди.

Продовжуючи реалізацію злочинного умислу, повторно, за аналогічних обставин, детально викладених у вироку, члени ОГ у складі особи, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_13 здійснили 10 жовтня 2018 року розбійний напад на мешканця м. Чернівці ОСОБА_17 . При цьому ОСОБА_7 та ОСОБА_13 завдали потерпілому велику кількість ударів кулаками і металевим кастетом по голові й тулубу, спричинивши йому тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. В результаті спільних злочинних дій учасники ОГ завдали матеріальної шкоди потерпілому на загальну суму 1 263 587грн, що є особливо великим розміром.
Того ж дня вказані учасники ОГ були затримані працівниками правоохоронних органів безпосередньо після вчинення розбійного нападу на ОСОБА_17 , внаслідок чого злочинна діяльність групи була припинена.

Крім того, під час обшуку автомобіля «BMW», на якому були затримані учасники групи, був виявлений та вилучений металевий предмет, який є холодною зброєю ударно-дробильної дії, а саме кастетом, виготовленим саморобним способом, який ОСОБА_7 незаконно, з відома всіх учасників групи, придбав та носив при собі.

Також за вироком суду встановлено, що ОСОБА_12 , діючи поза межами організованої злочинної групи, незаконно придбав та зберігав вогнепальну зброю і боєприпаси.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_11 просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає що вироки ґрунтуються на недопустимих доказах, а саме, показаннях свідків - працівників правоохоронних органів, які є упередженими. 
Стверджує про неправильну кваліфікацію дій засуджених за ч. 4 ст. 187 КК України, оскільки: не встановлено усіх ознак наявності ОГ, відсутні докази викрадення коштів в особливо великому розмірі внаслідок недоведеності суми коштів, які були наявні у потерпілих на момент нападу на них; тілесні ушкодження, заподіяні потерпілому ОСОБА_15 , відносяться до легких, а тому за цим епізодом дії слід кваліфікувати за ст. 186 КК України.
Апеляційний суд порушив принцип безпосередності, допитав вибірково свідків, однак дав всім доказам власну оцінку, при цьому погодився із формулюванням обвинувачення, визнаного судом першої інстанції доведеним, чим допустив суперечності.
Просить також скасувати судове рішення внаслідок того, що судове провадження здійснено за відсутності обвинуваченого та захисника, якщо його участь є обов`язковою.

Захисник ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вказує на недоведеність винуватості його підзахисного, недопустимість як доказу протоколу обшуку автомобіля від 10 жовтня 2018 року, оскільки під час цієї слідчої дії був відсутній захисник, хоча затриманий ОСОБА_7 після роз`яснення йому прав висловив бажання скористатися послугами захисника. Натомість, під час обшуку затриманий перебував у кайданках і не допускався до можливості брати участь у слідчій дії. Крім того вважає, що цей обшук не був невідкладний і мав би проводитися лише за ухвалою слідчого судді.
Також захисник посилається на недопустимість протоколів впізнання особи за фотознімками, оскільки під час цієї слідчої дії була порушена процедура, визначена ст. 228 КПК України.
Захисник вказує на порушення строків досудового розслідування та направлення обвинувального акту до суду поза межами цих строків, оскільки вважає, що у даному кримінальному провадженні строки досудового розслідування мали би бути продовжені ухвалою слідчого судді, а не прокурором.

Засуджений ОСОБА_7 у своїй касаційній скарзі висловлює доводи, аналогічні доводам свого захисника щодо недопустимості доказів, порушення його процесуальних прав та недоведеності винуватості і просить скасувати судові рішення й призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Позиції інших учасників судового провадження

До суду касаційної інстанції на касаційну скаргу захисника ОСОБА_10 надійшли заперечення від прокурора та представника потерпілого ОСОБА_15 - адвоката ОСОБА_6 , в яких висловлена незгода з доводами скарги і міститься прохання про залишення судових рішень без змін.

Захисник ОСОБА_18 у суді касаційної інстанції підтримала свою скаргу та просила її задовольнити в повному обсязі, скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 у судовому засіданні підтримали свої скарги та просили їх задовольнити.

Прокурор у суді касаційної інстанції заперечувала проти задоволення касаційних скарг та просила залишити судові рішення без зміни.

Представник потерпілого - адвокат ОСОБА_6 під час судового засідання зазначив про необґрунтованість доводів касаційних скарг, просив залишити їх без задоволення, а судові рішення без зміни.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 263 КК України, у касаційному порядку не оскаржуються. При перевірці доводів, наведених у скаргах, касаційний суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Мотиви суду

Доводи касаційних скарг про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неповноту судового розгляду відповідно до положень ст. 433 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. 

Під час перегляду оскаржуваних судових рішень судом касаційної інстанції у межах передбачених законом повноважень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів обґрунтованість висновків суду про винуватість засуджених ОСОБА_11 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень за викладених у вироку фактичних обставин. Ці висновки підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні й безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення.

У цьому провадженні суди ретельно перевірили доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційних скаргах. Зазначені в судових рішеннях мотиви про визнання цих доводів безпідставними колегія суддів знаходить обґрунтованими.

Місцевий суд належним чином вирішив питання допустимості всіх доказів у провадженні. Дотримуючись положень ст. 94 КПК України, оцінив докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого переконання про те, що вина обвинувачених доведена поза розумним сумнівом. 

Так, суд взяв до уваги показання потерпілих ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 щодо обставин нападу на них, заподіяння тілесних ушкоджень та суми викрадених коштів. Також суд взяв до уваги показання свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 щодо наявності у ОСОБА_15 грошових коштів та їх суми.

Судами були досліджені протоколи огляду місця події, де зафіксовані сліди нападів на потерпілих; висновки експертів щодо наявних у потерпілих тілесних ушкоджень, їх ступінь тяжкості; протоколи проведення слідчих експериментів з потерпілими, де вони показували як невідомі особи напали на них, завдавали ударів та заволоділи грошима. Також суди взяли до уваги протокол огляду відеозапису камер з пункту обміну валют, наданих ОСОБА_15 , де видно сторонню особу, що здійснює спостереження за пунктом, а також факт наявності в день нападу у потерпілого великої суми готівкових коштів, які він перераховує та складає в сумки; протокол обшуку автомобіля, в якому пересувалися затримані, з відеозаписом до нього, відповідно до якого в ході обшуку було виявлено та вилучено, зокрема, рукописні записи, що відповідно до висновку експерта зроблені ОСОБА_15 , металевий предмет, схожий на кастет, а також грошові кошти. З протоколів огляду диску із відеозаписами з магазину «MEGA» у м. Хмельницькому вбачається, що на цих записах зафіксовано особу, яка постійно пересувалася за потерпілим ОСОБА_16 по маршруту його руху. Згідно протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками потерпілі впізнали підозрюваних як осіб, які були причетні до розбійного нападу на них.

У протоколах про результати спостереження за особою у публічно доступних місцях зафіксовані факти неодноразових зустрічей та спільне переміщення на автомобілях ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та особи, матеріали відносно якої виділені в окреме апеляційне провадження.

Протоколом за результатами проведення НСРД аудіо-, відеоконтролю особи зафіксовано, як особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, ОСОБА_7 та ОСОБА_11 обговорюють планування вчинення злочину, шляхи та способи відходу після вчинення злочину, заздалегідь обумовлений розподіл ролей, можливі способи маскування перед нападом, використання наявного у ОСОБА_7 кастету при нападі.

У протоколі за результатами контролю за вчинення злочину від 10 жовтня 2018 року зафіксовано переміщення ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 по м. Чернівці, зокрема, вони спостерігали за автомобілем, в якому переміщався потерпілий ОСОБА_17 , який зі спортивною сумкою чорного кольору зайшов до під`їзду свого будинку по АДРЕСА_4 , звідки згодом вибігли ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , тримаючи в руках спортивну сумку чорного кольору, яку згодом було вилучено працівниками поліції під час обшуку автомобіля. 

Згідно висновків експерта на одязі, вилученому у підозрюваних, встановлено генетичні ознаки слідів крові, які збігаються з генетичними ознаками зразка букального епітелію ОСОБА_17 .

Також під час обшуку автомобіля було вилучено металевий предмет, схожий на кастет з плямами крові, а згідно протоколу за результатами проведення НСРД у виді аудіо-, відеоконтролю особи ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та інша особа обговорюють використання наявного у ОСОБА_7 кастету при нападі.

Суд першої інстанції оцінив усі ці та інші надані сторонами докази в їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов переконливого висновку про доведеність винуватості обвинувачених «поза розумним сумнівом», оскільки вони прямо та непрямо підтверджують існування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Доводи касаційних скарг переважно зводяться до незгоди з оцінкою судом першої інстанції доказів, які суд поклав в основу вироку. За загальним правилом суд вирішує питання допустимості доказів, оцінюючи їх в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. Суд касаційної інстанції, дотримуючись принципу безпосередності дослідження доказів, не вправі давати їм власну оцінку. Повноваження суду в даному випадку зводяться до перевірки дотримання судами попередніх інстанцій вимог кримінального процесуального закону під час дослідження цих доказів, визнання їх допустимими чи недопустимими. При цьому касаційний суд у першу чергу звертає увагу на таку підставу визнання недопустимими доказів, як отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов. Саме з цієї позиції суд касаційної інстанції перевіряє доводи касаційних скарг щодо недопустимості доказів, на підставі яких ОСОБА_11 та ОСОБА_7 було визнано винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень.

Захисник ОСОБА_10 вважає недопустимим доказом показання свідків - працівників правоохоронних органів ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , які здійснювали оперативне супроводження кримінального провадження, проводили в його рамках слідчі дії. Захисник зазначає, що ці свідки є зацікавленими та упередженими особами, їх допит порушує загальні засади кримінального провадження, а тому їх показання суд не мав права брати до уваги.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КПК України свідком є фізична особа, якій відомі або можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження, і яка викликана для давання показань. Згідно ч. 2 ст. 256 цього Кодексу особи, які проводили НСРД або були залучені до їх проведення, можуть бути допитані як свідки. Оцінка судом показань цих осіб здійснюється в нарадчій кімнаті. Заборони щодо допиту як свідка працівника правоохоронного органу, який проводив слідчі дії, ч. 2 ст. 65 КПК України не містить.

У судовому засіданні свідки ОСОБА_23 та ОСОБА_24 були допитані щодо обставин затримання обвинувачених на місці скоєння злочину та проведення ними НСРД у даному провадженні. Тобто, вказані особи давали показання лише щодо фактів, які вони сприймали особисто, та щодо обставин, безпосередніми учасниками яких вони були. Тому у суду не було підстав для визнання цих показань недопустимими доказами.

Захисник ОСОБА_8 та засуджений ОСОБА_7 у своїх касаційних скаргах посилаються на те, що протокол обшуку автомобіля БМВ від 10 жовтня 2018 року є недопустимим доказом внаслідок істотного порушення прав людини, зокрема, права на захист.

Суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи апеляційних скарг, які є аналогічні наведеним, та дійшов обґрунтованого висновку, що затримання підозрюваних осіб, зокрема ОСОБА_7 , здійснено у відповідності до вимог ст. 208 КПК України, оскільки їх було затримано одразу після вчинення нападу на ОСОБА_17 , згідно відеозапису затримання та обшуку автомобіля ОСОБА_7 та іншим затриманим було роз`яснено їх права, в тому числі право на правову допомогу. 

Уповноважена службова особа, що здійснила затримання, зобов`язана відповідно до ч. 4 ст. 213 КПК України негайно повідомити про це орган (установу), уповноважений законом на надання безоплатної правової допомоги, що й було зроблено у цьому кримінальному провадженні. Апеляційний суд правильно зазначив, що затримання у порядку ст. 208 цього Кодексу за визначенням є несподіваною подією для його учасників. А повноваження, надані законом правоохоронним органам, проводити затримання без попереднього судового дозволу свідчать про непередбачуваність обставин, які зумовлюють таке затримання. Тому затримання без участі захисника не може вважатися порушенням права на правову допомогу. Крім того, інших слідчих дій із затриманими до моменту залучення захисників не проводилося, що свідчить про відсутність підстав стверджувати про порушення права на захист.

Під час безпосереднього затримання підозрюваних у слідчих також були підстави, визначені ч. 3 ст. 233 КПК України, для здійснення невідкладного обшуку автомобіля. За загальним правилом огляд чи обшук житла або іншого володіння особи здійснюється на підставі ухвали слідчого судді. Слідчий, дізнавач, прокурор має право до постановлення такої ухвали увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення. У такому разі прокурор, слідчий, дізнавач за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися до слідчого судді із клопотанням про проведення обшуку.

Цих вимог слідчим було дотримано та у подальшому ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира від 17 жовтня 2018 року надано дозвіл на проведення обшуку автомобіля, чим фактично його легалізовано. 

Протокол обшуку був підписаний всіма його учасниками, зокрема, затриманими та понятими, жодних зауважень на протокол не було. Щодо відсутності в протоколі підписів інших осіб, які були присутні під час обшуку, то закон не містить вимоги вказувати в протоколі абсолютно всіх присутніх осіб. 

Інші доводи щодо недопустимості протоколів обшуку зводяться до заперечення касаторами обставин знаходження в автомобілі сумки з грошима, що не є предметом перегляду суду касаційної інстанції. Натомість зазначені обставини перевірялися в судах попередніх інстанцій та їм дана відповідна правова оцінка.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Посилаючись на незаконність судових рішень, особа, яка подає касаційну скаргу, повинна вказати конкретні порушення закону, що є підставою для їх зміни чи скасування, а також належним чином обґрунтувати свої доводи. При цьому скаржник має обґрунтувати не лише наявність такого порушення, але й надати доводи тому, що воно істотно позначилося на можливостях сторони відстоювати свою позицію у справі і не було виправлено в ході кримінального провадження.

Проте, захисник та засуджений вказують на наявність недоліків оформлення протоколів без зазначення як вони відобразилися на дотриманні прав обвинуваченого та яким чином вплинули на допустимість чи достовірність доказів. Тому ці доводи є безпідставними.

Висловлювання в касаційних скаргах про порушення прав ОСОБА_7 внаслідок перебування його в кайданках також було предметом оцінки судів. Враховуючи конкретні обставини затримання, тяжкість скоєного та суспільну небезпечність затриманих, правоохоронними органами відповідно до ст. 45 Закону України «Про Національну поліцію» були застосовані спеціальні заходи обмеження рухливості - кайданки.

Тому колегія суддів не вбачає підстав для визнання протоколів затримання, обшуку та похідних від них доказів недопустимими.

Судами перевірялися доводи сторони захисту про недопустимість протоколу пред`явлення особи за фотознімками від 18 січня 2019 року за участю потерпілого ОСОБА_16 .

Положення ч. 6 ст. 228 КПК України дозволяють, за необхідності, провести впізнання за фотознімками з додержанням вимог, зазначених у ч.ч. 1, 2 вказаної статті. Проведення впізнання за фотознімками, матеріалами відеозапису виключає можливість подальшого пред'явлення особи для впізнання. 

Жодних імперативних вимог щодо пред'явлення для впізнання виключно безпосередньо самої особи, а не її фотознімків законодавством не передбачено, так само як і обґрунтування слідчим необхідності проведення впізнання саме за фотознімками. 

З огляду на те, що закон не встановлює обов`язковості обґрунтування слідчим необхідності проведення впізнання саме за фотознімками, слідчий самостійно, з урахуванням усіх обставин визначає спосіб проведення впізнання особи. Наявність у слідчого реальної можливості провести впізнання особи сама по собі не унеможливлює прийняття та реалізацію слідчим рішення про проведення впізнання за фотознімками. 

Колегія суддів враховує, що потерпілого ОСОБА_16 було опитано про обставини, за яких він бачив підозрюваного. На запитання слідчого, зокрема щодо того, чи впізнає він на пред`явлених фотознімках особу, свідок указав на фото, на якому зображений ОСОБА_7 . При цьому у протоколі відображено, за якими саме ознаками свідок впізнав особу засудженого за фотознімками. Для впізнання було надано фотознімки із зображеннями на них подібних між собою за рисами обличчя осіб чоловічої статі без різких відмінностей між собою. Всі учасники слідчої дії підписали протокол та не висловлювали будь-яких зауважень до нього. 

Як хід процесуальної дії, так і її результати оформлено відповідно до приписів ст. 104 КПК України з урахуванням особливостей, установлених у ст. 228 вказаного Кодексу. Таким чином, орган досудового розслідування дотримався вимог статей 223, 228 КПК України. Відповідний протокол був предметом дослідження судів попередніх інстанцій і відомості, відображені в ньому, правильно покладено в обґрунтування висновку про винуватість засудженого ОСОБА_7 .

Суд першої інстанції оцінив усі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов переконливого висновку про доведеність винуватості обвинувачених «поза розумним сумнівом», оскільки вони прямо та непрямо підтверджують існування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. З висновком про належність та допустимість доказів погодився і суд апеляційної інстанції.

Водночас апеляційний суд, провівши судове слідство, дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій обвинувачених як вчинені організованою групою.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 28 КК України кримінальне правопорушення визнається вчиненим організованою групою, якщо в його готуванні або вчиненні брали участь декілька осіб (три і більше), які попередньо зорганізувалися у стійке об`єднання для вчинення цього та іншого (інших) кримінальних правопорушень, об`єднаних єдиним планом з розподілом функцій учасників групи, спрямованих на досягнення цього плану, відомого всім учасникам групи.

Під організованою групою слід розуміти внутрішньо стійку об`єднання трьох і більше осіб, яке було попередньо утворене з метою вчинення ряду злочинів або тільки одного, який потребує ретельної довготривалої підготовки. Таку групу слід вважати утвореною з моменту досягнення її учасниками домовленості про вчинення першого злочину за наявності планів щодо подальшої спільної злочинної діяльності.

Стійкість ОГ полягає в її здатності забезпечити стабільність і безпеку свого функціонування, тобто ефективно протидіяти факторам, що можуть її дезорганізувати, як внутрішнім (наприклад, невизнання авторитету або наказів керівника, намагання окремих членів об`єднання відокремитись чи вийти з нього), так і зовнішнім (недотримання правил безпеки щодо дій правоохоронних органів, діяльність конкурентів по злочинному середовищу тощо). На здатність об`єднання протидіяти внутрішнім дезорганізуючим факторам указують, зокрема, такі ознаки: стабільний склад, тісні стосунки між його учасниками, їх централізоване підпорядкування, єдині для всіх правила поведінки, а також наявність плану злочинної діяльності і чіткий розподіл функцій учасників щодо його досягнення. Мобільність ОГ забезпечувалася використанням ряду транспортних засобів, зокрема автомобілів марки «BMW», який по реєстраційним облікам не значиться, з номерними знаками інших транспортних засобів.

Скасовуючи вирок суду першої інстанції, постановляючи свій вирок та кваліфікуючи дії обвинувачених за ч. 4 ст. 187 КК України за кваліфікуючою ознакою «вчинення кримінальних правопорушень організованою групою», апеляційний суд оцінив інформацію, що міститься в протоколах за результатами проведення НСРД. Суд зауважив, що під час проведення цих слідчих дій зафіксовані неодноразові факти спілкування особи, матеріали відносно якої виділені в окреме апеляційне провадження, ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_12 між собою, що відбувалися протягом тривалого часу, їх спільні поїздки, зокрема й на автомобілі «BMW», на якому обвинувачені залишили місце останнього нападу.

Обвинувачені відвідували м. Тернопіль, де протягом певного часу вели спостереження за жінкою, яка займається обміном валют на території Тернопільського речового ринку. 

Також протоколом за результатами проведення НСРД аудіо-, відеоконтролю особи від 23 жовтня 2018 року зафіксовано, як ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та інша особа обговорюють планування вчинення злочину, шляхи та способи відходу після його скоєння, місце залишення автомобіля, час та шлях повернення жінки-потерпілої додому, заздалегідь обумовлений розподіл їх ролей, можливі способи маскування перед нападом, використання наявного у ОСОБА_7 кастету при нападі, кількість часу витраченого на спостереження за жінкою. Також вони обговорюють обставини, що завадили вчинити пограбування жінки.

З протоколів НСРД вбачається, що особа, матеріали відносно якої виділені в окреме апеляційне провадження, ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 06 жовтня 2018 року відвідували м. Чернівці, де вели спостереження за перехрестям вул. Доброго та О.Кобилянської, а також переміщалися навколишніми вулицями. Також ці особи для здійснення злочинної діяльності використовували засоби конспірації, в тому числі змінний одяг, мали номерні знаки інших автомобілів, при затриманні в них були виявлені документи на інші прізвища, для здійснення нападу на потерпілих та подолання їх супротиву використовували кастет. Судом було встановлено, що обвинувачені перед здійсненням нападу вивчали місцевість, шляхи відступу та шляхи переміщення потерпілих.

При цьому особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, здійснювала роль організатора та одночасно спостерігача за переміщенням потерпілих, забезпечувала розподіл незаконного здобутого майна (коштів) між учасниками групи, ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_13 виконували функції силового, насильницького впливу на потерпілих шляхом нанесення їм тілесних ушкоджень, а ОСОБА_12 виконував функції водія.

З метою приховування своєї злочинної діяльності обвинувачені вибирали об`єкт злочинного посягання в різних регіонах України, поза межами регіону, в якому вони постійно проживали.

Крім сталості об`єднання та його чіткої організації з розподілом ролей слід також звернути увагу на спільні риси об`єктів посягання - підприємців, які займалися валюто-обмінними операціями, узгодженість дій всіх учасників злочинних нападів, наявність чітко визначеного механізму та шляхів залишення місця вчинення злочину. Злочинна діяльність групи була припинена лише після проведення комплексу слідчих (розшукових) дій та затримання всіх її активних членів. Все це в сукупності дало апеляційному суду підстави стверджувати про вчинення злочинів у складі організованої групи. З таким висновок суд касаційної інстанції погоджується.

Не знайшли свого підтвердження доводи сторони захисту про відсутність умислу на заволодіння майном в особливо великих розмірах.

Апеляційний суд спростував висновки суду першої інстанції про те, що в судовому засіданні не доведено наявність такої кваліфікуючої ознаки, оскільки не встановлено наявності у потерпілих вказаних сум готівкових коштів. Під час апеляційного розгляду шляхом дослідження доказів було чітко встановлено, що перед кожним розбійним нападом обвинувачені здійснювали підготовку до вчинення злочину. Зокрема, підшукували осіб-потерпілих виключно з числа громадян, які займаються валютно-обмінними операціями, а отже могли мати при собі великі суми готівкових коштів. Обвинувачені вивчали їх розклад і маршрут пересування, слідкували за ними та були обізнані про надходження коштів, а тому планували вчинення злочинів виходячи з отриманих даних. Отже, обвинувачені заздалегідь планували вчинити розбій з метою заволодіння майном (грошима) саме в особливо великих розмірах.

Також апеляційний суд зазначив, що показання потерпілих про наявність у них на момент нападу готівкових коштів та їх сум не змінювалися протягом досудового слідства та судового розгляду.

Так, заволодіння коштами потерпілого ОСОБА_15 в загальному еквіваленті 6 032 047, 93 грн, окрім показань потерпілого, підтверджується показаннями свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та відеозаписами з обмінного пункту, на яких чітко зафіксовано, як потерпілий перед вчиненням щодо нього нападу кладе до сумки значну суму готівкових коштів, яку в подальшому було викрадено обвинуваченими. Згідно записів відеокамер, якими обладнані пункти обміну валюти, потерпілий ОСОБА_15 та його син ОСОБА_19 у приміщенні обмінного пункту перераховують значні суми коштів, які скріплені в пачки, після чого частину кладуть до сумки червоного кольору, яку в свою чергу кладуть до великої сумки чорного кольору, в яку поклали решту грошей. За переміщенням потерпілого та виходом з приміщення спостерігає зовні стороння особа.

Апеляційний суд зазначив, що факт належності потерпілому ОСОБА_17 сумки з грошима, вилученої під час обшуку автомобіля, з достатньою переконливістю встановлений в суді. Що стосується суми коштів, викрадених у потерпілого ОСОБА_16 , то він з моменту заяви до правоохоронних органів та протягом усього судового розгляду вказував одну й ту ж суму коштів. При цьому відомості про джерела походження коштів у потерпілих жодним чином не впливає на кваліфікацію дій обвинувачених, а тому доводи про недоведеність походження цих коштів є безпідставними.

За таких обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність у обвинувачених умислу на заволодіння майном в особливо великих розмірах.

Що стосується доводів про неправильну кваліфікацію дій винних внаслідок відсутності у потерпілого ОСОБА_15 короткочасного розладу здоров`я, то колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до ст. 187 КК України розбій є нападом з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства. При розбої може застосовуватися насильство, небезпечне для життя чи здоров`я особи, внаслідок чого їй можуть бути заподіяні легкі (із розладом здоров`я), середньої тяжкості та тяжкі тілесні ушкодження, а також замах на вбивство. Також під час скоєння нападу може бути висловлена погроза застосування такого насильства. Погроза має місце тоді, коли винна особа, висловлюючи її в будь-якій формі (словами, жестами, демонстрацією зброї тощо), бажає, щоб у потерпілого склалося враження, що, якщо він протидіятиме нападаючому або не виконає його вимог, ця погроза буде реалізована. Це стосується і випадків, коли винна особа погрожує застосуванням предметів (зіпсованої зброї або й макета тощо), які завідомо для неї не можуть бути використані для реалізації погрози, якщо потерпілий сприймає ці предмети як такі, що являють собою небезпеку для життя чи здоров`я. Таким чином, головним критерієм реальності погрози при розбої є суб`єктивне сприйняття її потерпілим. Для кваліфікації діяння за ст. 187 КК України не має значення, чи мав винний намір приводити погрозу насильством, небезпечним для життя або здоров`я, до виконання.

Матеріали справи містять висновки судово-медичних експертиз, відповідно до яких у потерпілого ОСОБА_17 , зокрема, виявлено черепно-мозкову та лицьову травми у вигляді забійної рани на чолі, струс головного мозку, двобічний перелом нижньої щелепи, що відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

У потерпілого ОСОБА_16 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток носа зі зміщенням уламків, рани носа та вушної раковини, які є легкими тілесними ушкодженнями, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Відповідно до висновку експерта у потерпілого ОСОБА_15 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді синця та садна на обличчі, тулубі та лівій верхній кінцівці, що відносяться до легких тілесних ушкоджень. На цю обставину звертає увагу захисник, вказуючи на неправильну кваліфікацію дій винних.

Однак, в суді було встановлено, що в процесі вчинення злочину відносно ОСОБА_15 нападниками використовувався кастет, а також балончик зі сльозогінним газом. Потерпілий у судах стверджував, що після застосування щодо нього сльозогінного газу у нього сильно пекли очі, а удари наносились по голові та тулубу і були такими, ніби їх наносять чимось важким, металевим. Отже застосування таких предметів є насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, що є складовою розбійного нападу. Тому ці доводи сторони захисту також є безпідставними.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов переконливого висновку про необхідність кваліфікації дій винних за ч. 4 ст. 187 КК України. Ці висновки є належним чином обґрунтованими, відповідають встановленим судом фактичним обставинам, а тому суд касаційної інстанції погоджується з цією кваліфікацією.

Що стосується тверджень сторони захисту про порушення строків досудового розслідування та, як наслідок, необхідність закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, то вони також були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Суд установив, що досудове розслідування кримінального провадження № 12018060020001078 розпочато 14 березня 2018 року та того ж дня внесено до ЄРДР. Надалі до ЄРДР були внесені відомості по іншим епізодам протиправної діяльності підозрюваних, які постановою від 22 серпня 2018 року були об`єднані в одне провадження.

Постановами прокурора від 03 грудня 2018 року, 30 січня та 22 березня 2019 року строки досудового розслідування були продовжені до 09 липня 2019 року. Обвинувальний акт надійшов до суду 26 червня 2019 року, тобто у межах строку досудового розслідування.

У касаційних скаргах наводяться доводи, що прокурор в об`єднаному кримінальному провадженні не мав права виносити постанови про продовження строку досудового розслідування, оскільки відомості до ЄРДР по іншим епізодам злочинної діяльності підозрюваних були внесені після 16 березня 2018 року, тобто після набуття чинності Законом України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, а отже суб`єктом продовження цього строку є слідчий суддя, що вказує на порушення строків направлення обвинувального акту до суду та є, на думку захисника ОСОБА_8 , підставою для закриття кримінального провадження.

Ці доводи не ґрунтуються на законі.

Апеляційний суд у своєму рішенні вказав, що у кримінальних провадженнях, внесених до ЄРДР до 16 березня 2018 року, а також у тих провадженнях, що були об`єднані або виділені з інших, у яких початок строку досудового розслідування мав місце до зазначеної дати, продовження строків досудового розслідування належить до компетенції прокурора відповідного рівня. А тому продовження строків досудового розслідування у цьому кримінальному провадження здійснено компетентним органом.

З таким висновком колегія суддів погоджується та звертає увагу на висновок Великої Палати Верховного Суду від 25 лютого 2026 року (справа № 755/15993/18), відповідно до якого у провадженнях, розпочатих до 16 березня 2018 року (до початку дії Закону № 2147-VIII), коли діяла попередня редакція ст. 294 КПК України, повноваження з продовження строків належать прокурору відповідного рівня. У разі об`єднання кількох проваджень, де перше розпочате до 16 березня 2018 року (до початку дії Закону № 2147-VIII), продовження строків віднесено до компетенції прокурора, тоді як у випадках, коли перше провадження розпочато після цієї дати, такі повноваження належать і слідчому судді у передбачених випадках нової редакції ст. 294 КПК України.

Враховуючи, що перше кримінальне провадження в об`єднаному кримінальному провадженні було внесено до ЄРДР 14 березня 2018 року, то продовження строку досудового розслідування прокурором не суперечить вимогам кримінального процесуального закону і судовій практиці.

Крім того, як правильно зазначив апеляційний суд, кримінальне провадження за п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України закривається судом у разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений ст. 219 цього Кодексу, крім випадків повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи. 

Додатковим об`єктом злочину, передбаченого ст. 187 КК України, є життя чи здоров`я потерпілого, а тому, враховуючи висновки Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 13 лютого 2023 року (справа № 932/8842/20), кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 не може бути закрито на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, про що правильно зазначив апеляційний суд у своєму рішенні.

Посилання у касаційних скаргах на порушення апеляційним судом вимог ст.404 КПК України також є безпідставними.

Положеннями цієї норми закону чітко регламентовано, що за клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Сам факт непогодження сторони з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.

У цьому кримінальному провадженні апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів з точки зору їх належності та допустимості, висновки апеляційного суду стосувалися лише кваліфікації дій винних, а тому обсяг досліджених у цьому суді доказів був достатнім для відповідних висновків суду.

Вирок апеляційного суду відповідає вимогам ст. 420 КПК України, у ньому зазначений зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційних скарг, мотиви ухваленого рішення, в тому числі щодо оцінки досліджених у суді апеляційної інстанції доказів, підстави перекваліфікації дій винних та рішення по суті вимог апеляційних скарг.

Касаційна скарга захисника ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_11 містить твердження про те, що апеляційне провадження здійснено за відсутності обвинуваченого та захисника.

Натомість матеріали провадження та запис судового засідання суду апеляційної інстанції спростовують це твердження, оскільки судові засідання відбувалися за участю захисника ОСОБА_25 , обвинувачений ОСОБА_11 був присутній у судових засіданнях як в залі суду, так і з застосуванням відеоконференцзв`язку, висловлював власну думку щодо поданих апеляційних скарг. Тобто, він не був позбавлений можливості донести до суду свої доводи на підтвердження апеляційних скарг. В окремих випадках, у разі відсутності обвинуваченого в судовому засіданні з поважних причин, його інтереси завжди представляв захисник. У касаційній скарзі не вказано, як саме відсутність обвинуваченого з поважних причин в суді апеляційної інстанції завадило йому донести до суду свою думку. Скарга містить лише формальне твердження про відсутність у судових засіданнях обвинуваченого та захисника, що не відповідає дійсності. За таких обставин колегія суддів не вбачає порушень права обвинуваченого на захист під час апеляційного розгляду. А тому ці доводи касаційної скарги також є безпідставними.

Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, а тому підстави для задоволення касаційних скарг відсутні.

Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09 березня 2023 року (з урахуванням рішення апеляційної інстанції) та вирок Чернівецького апеляційного суду від 21 лютого 2025 року щодо ОСОБА_11 та ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 і засудженого ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3