ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 квітня 2026 року   Справа № 906/1412/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуюча суддя Романюк Ю.Г., суддя Тимошенко О.М. , суддя Миханюк М.В. 

секретар судового засідання Тангиян О.О. 

за участю представників сторін:
позивача: Чегодар С.В. (в режимі відеоконференції)
відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "БудКапітал Плюс" на рішення Господарського суду Житомирської області, ухвалене 16.01.2026 суддею Тимошенком О.М. у м. Житомир (повний текст рішення складено 16.01.2026) 
у справі № 906/1412/25
за позовом Головного управління національної поліції в Одеській області 
до Приватного підприємства "БудКапітал Плюс" 
про стягнення 698 435 грн 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції; процесуальні дії у справі:
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 16.01.2026 у справі № 906/1412/25 позов задоволено частково; стягнуто з ПП "БудКапітал Плюс" на користь ГУНП в Одеській області 698 426,30 грн неустойки, 8 381,12 грн судового збору; відмовлено в задоволенні вимоги про стягнення 9, 00 грн 5% штрафу за невиконання зобов`язань. 
Останнє обґрунтоване тим, що з урахуванням встановлених судом обставин справи, позовні вимоги підлягають задоволенню в розмірі 698426,30грн., з яких: 250238,30 грн. 0,1% пені за прострочення зобов`язання, 261443,00грн. 7% штрафу за прострочення виконання зобов`язань понад 30 днів, 186745,00 грн. 5% штрафу за невиконання зобов`язань. Однак, вимога про стягнення 9,00 грн. 5% штрафу за невиконання зобов`язань заявлена безпідставно тому не підлягає задоволенню.
Не погодившись зі вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення з ПП "БудКапітал Плюс" на користь ГУНП в Одеській області 698 426, 30 грн неустойки, 8 381, 12 грн судового збору та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, у іншій частині рішення залишити без змін; а також стягнути з позивача судові витрати у вигляді судового збору.
Апеляційна скарга сформована у підсистемі "Електронний суд" ЄСІКС 06.02.2026.
Листом від 09.02.2026 справу витребувано із Господарського суду Житомирської області.
17.02.2026 матеріали справи № 906/1412/25 надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.02.2026 апеляційну скаргу Приватного підприємства "БудКапітал Плюс" на рішення Господарського суду Житомирської області від 16.01.2026 у справі № 906/1412/25 - залишено без руху; запропоновано скаржнику усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки, шляхом надання суду доказів сплати судового збору в сумі 12 571,67 грн протягом 10 днів із дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "БудКапітал Плюс" на рішення Господарського суду Житомирської області від 16.01.2026 у справі № 906/1412/25.
20.03.2026 до Північно-західного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який долучено до матеріалів справи.

Узагальнений виклад доводів апеляційної скарги та заперечень учасників справи:
Апеляційна скарга обґрунтовується тим, що оскаржуване рішення є незаконним та підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені та штрафу.
При цьому скаржник зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема положення статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки умови правочину повинні відповідати імперативним нормам законодавства.
Водночас, на думку апелянта, суд безпідставно дійшов висновку про можливість одночасного стягнення пені та штрафу, неправильно кваліфікувавши дії відповідача як порушення кількох зобов`язань, тоді як фактично йдеться про одне порушення - прострочення виконання зобов`язання. Тому в результаті задоволення позовних вимог він був притягнений тричі до відповідальності одного виду за одне й те саме порушення, що суперечить статті 61 Конституції України, у зв`язку з цим суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов та неправомірно стягнув із відповідача як пеню, так і штраф.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. ГУНП в Одеській області вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Зазначено, що доводи апеляційної скарги щодо потрійного притягнення до відповідальності є безпідставними, оскільки пеня та штраф є формами однієї правової категорії - неустойки, що передбачено статтею 549 Цивільного кодексу України, а їх одночасне застосування відповідає принципу свободи договору; при цьому твердження Відповідача про протилежне є помилковими, а законодавство не містить заборони щодо передбачення у договорі одночасного стягнення пені та штрафу.
Крім того, відповідач, погодився з умовами укладеного між сторонами договору, зокрема щодо відповідальності за порушення строків поставки. Однак у подальшому останній порушив строки поставки та взагалі не здійснив її за Специфікацією до Договору № 187 від 02.04.2025, чим порушив його умови, а також не сплатив передбачені штрафні санкції.
З урахуванням наведеного позивач вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, належним чином оцінив докази та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

У судовому засіданні 14.04.2026 представниця позивача підтримала позицію, яка викладена у відзиві, просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Апелянт явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, про дату та час засідання був належним чином повідомлений судом, заяв та клопотань не подавав.
За умовами ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що всі учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи та явка сторін обов`язковою не визнавалась, суд дійшов висновку про відсутність перешкод для розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, присутнього у судовому засідані представника, обговоривши доводи апеляційної скарги та доводи/заперечення учасників провадження, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення з урахуванням повноважень, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів апеляційного господарського суду встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Обставини справи, встановлені судами:
Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, 02 квітня 2025 року між Головним управлінням національної поліції в Одеській області (замовник/позивач) та Приватним підприємством "БудКапітал Плюс" (продавець/відповідач) укладено Договір №187, за умовами якого продавець зобов`язується, в порядку та на умовах, передбачених даним Договором, передати у власність замовнику товар відповідно до коду ДК 021:2015:34710000-7 Вертольоти, літаки, космічні та інші літальні апарати з двигуном (34711200-6 Безпілотні літальні апарати), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити Товар в порядку та на умовах, що передбачені даним Договором.
Крім того, сторони уклали Додаткові угоди до Договору №187: №1 від 14.05.25, якою змінено п.1.4 Розділу 1, а саме були змінені програми щодо реалізації коштів спеціального фонду; №2 від 27.05.25, якою змінено п. 3.1 Розділу 3 (зменшено суму договору) та змінено п.1.4 Розділу 1 реалізацію програм і специфікацію Товару; №3 від 01.08.25, якою прийнято рішення Замовником достроково розірвати Договір.
Пунктом 5.2 Договору передбачено місце поставки (передачі) товару: 65014, Україна, м. Одеса, вул. Єврейська, 12.
Згідно Специфікації товару від 02.04.2025, поставці підлягає 50 штук квадрокоптерів, а саме Квадрокоптер DJI Mavik 3T, загальною вартістю 10 985 000,00 грн. (а.с.8).
Разом з тим, Специфікація була змінена в редакції додаткової угоди № 2 від 27.05.2025 року та викладена в наступній редакції: "поставка квадрокоптерів DJI Mavic 3T Enterprise (Thermal) (CP.EN.00000415.01) кількістю 18 штук, загальною вартістю 3 954 600,00 грн.
Відповідно до п. 5.1 Договору, термін поставки товару: не пізніше 30.11.2025, але протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту Заявки замовника.
На виконання пункту 5.1 Договору, замовник направив Продавцю заявку № 21534-2025 від 09.05.2025 щодо організації поставки першої партії квадрокоптерів DJI Mavik 3T у кількості 17 одиниць на суму 3 734 900,00 грн. до 26.05.2025 року.
В порушення умов договору, в строк до 19.05.2025 року поставка товару здійснена не була.
У подальшому, 02.07.2025 позивач звернувся до відповідача з претензією № 83361-2025 про сплату неустойки, яку відповідач залишив без відповіді та задоволення.
За таких обставин, оскільки постачальник товар не поставив, позивач звернувся з позовом до суду з вимогою про стягнення неустойки.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції керувався наступними нормами права з урахуванням фактичних обставин справи.
Відповідно до частини 1 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Пунктом 1 частини 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
У силу положень статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Приписами частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Разом з тим, відповідно до частини 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно приписів ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (частини 1 ст.662 ЦК України).
Відповідно до частини 1 ст. 664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Згідно з частиною 1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною 1 ст.255 ЦК України врегульовано, що якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції надавав оцінку висновкам суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення аргументів учасників справи:
Розглянувши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, надавши правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, колегія суддів зазначає таке.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно незаконності одночасного стягнення пені та штрафу.
Відповідач стверджує, що місцевим господарським судом помилково визначено, що в його діях мало місце порушення декількох різних зобов`язань перед позивачем, а також тричі застосовано відповідальність одного й того ж самого виду.
Варто зазначити, що справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються в конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Принцип свободи договору полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати:
- можливість укласти договір або утриматися від його укладення;
- можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.
Отже, одним із ключових елементів цивільного права є автономія волі учасників цивільних відносин. Законодавець передбачив, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, не врегульовані цими актами.
Сторони можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, але не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в них прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга, третя статті 6 ЦК України).
Як виснував Верховний Суд у постанові від 11.01.2024 у справі № 916/1247/23, особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.
Керуючись положеннями статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, і підлягає обов`язковому застосуванню як норма прямої дії.
Цивільно-правова та господарсько-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 ЦК України. Така відповідальність спрямована задля забезпечення правопорядку у сфері цивільно- та господарсько-правових відносин.
За змістом статей 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Стаття 549 ЦК України встановлює, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до частини 2 ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Однак, беручи до уваги викладені вище положення статей 549, 551, 611 ЦК України, суд виснує, що встановлення неустойки (штрафу, пені) віднесено до умов договору, які сторони, в межах встановлених законодавством, визначають на власний розсуд при укладенні договору.
Зокрема, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки. Тому, у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. 
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17, від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17 від 02.04.2019 у справі № 917/194/18 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, між сторонами виникли правовідносини з договору поставки, за змістом якого відповідач зобов`язався у визначений строк передати позивачу товар, а останній - прийняти його та оплатити, що узгоджується з положеннями статті 712 ЦК України.
Пунктом 7.1. укладеного між сторонами Договору № 187, у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за цим Договором, сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та цим Договором. 
З огляду на встановлений факт невиконання та прострочення виконання зобов`язання, у позивача виникло право на застосування передбачених договором заходів відповідальності.
Водночас судами встановлено, що у передбачений договором строк відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо поставки квадрокоптерів DJI Mavic 3T у кількості 17 одиниць на загальну суму 3 734 900,00 грн, що свідчить про прострочення виконання зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 ЦК України.
Зокрема, відповідно до пункту 7.2 Договору, у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань відповідач зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 5 % від загальної вартості договору. Перевіривши розрахунок зазначеної суми, суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про його часткову арифметичну невідповідність та встановив, що належний до стягнення розмір штрафу становить 186 745,00 грн.
Крім того, згідно з пунктом 7.4 Договору, за порушення строків виконання зобов`язання передбачено нарахування пені у розмірі 0,1 % вартості товару за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів - додаткове стягнення штрафу у розмірі 7 % від вартості такого товару. 
Оцінивши надані розрахунки, місцевий господарський суд обґрунтовано визнав їх правильними та такими, що відповідають умовам укладеного Договору і нормам законодавства, у зв`язку з чим дійшов вмотивованого висновку про задоволення цієї вимоги в повному обсязі.
Підсумовуючи вищевикладене, доводи щодо неправомірності одночасного нарахування пені, 7 % штрафу за прострочення та 5 % штрафу за невиконання зобов`язання є безпідставними, оскільки такі види відповідальності прямо передбачені умовами договору та не суперечать вимогам чинного законодавства.
За обставинами цієї справи, укладаючи договір, сторони діяли на власний розсуд, узгодили всі його істотні умови, у тому числі щодо відповідальності за порушення зобов`язань, і не були позбавлені можливості ініціювати зміни до його умов або відмовитися від укладення договору.
Відтак, відповідно до статей 627, 629 ЦК України, укладений між сторонами договір є обов`язковим для виконання, а погоджені сторонами умови щодо відповідальності підлягають застосуванню.
Отже, враховуючи встановлені обставини справи, умови договору та перевірені судом розрахунки, підстав для відмови у задоволенні вимог про стягнення пені та штрафних санкцій у відповідній частині не вбачається.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду у їх сукупності, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності таких висновків, позаякґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права та неправильній оцінці характеру спірних правовідносин, а тому не знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги:
За змістом статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").
Як встановлено ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з ч.1 ст. 276? ГПК України України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами апеляційного перегляду справи колегія суддів дійшла висновку, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у цій справі рішення суду першої інстанції відсутні. 
Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі вищезазначеного судова колегія виснує, що рішення Рішення Господарського суду Житомирської області від 16 січня 2026 року у справі № 906/1412/25 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного підприємства "БудКапітал Плюс" без задоволення.

Розподіл судових витрат:
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 272, 273, 275, 276, 277, 278, 279, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "БудКапітал Плюс" залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 16 січня 2026 року у справі № 906/1412/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.287 ГПК України.
Справу № 906/1412/25 повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складено "20" квітня 2026 р.

Головуюча суддя Романюк Ю.Г. 

Суддя   Тимошенко О.М. 

Суддя   Миханюк М.В.