ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
18.02.2026	Справа № 910/9380/24	

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рибоконсервний завод "Екватор" вул. Різдвяна, 29А, к. 901, м. Харків, Харківський р-н, Харківська обл., 61012
до Фізичної особи-підприємця Орлюка Дмитра Олександровича АДРЕСА_1 
про стягнення 66 427,65 коп.

представники сторін: без виклику.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Рибоконсервний завод "Екватор" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Фізичної особи-підприємця Орлюка Дмитра Олександровича про стягнення 66 427,65 грн., а саме 58 785,54 грн. основного боргу, 5878,55 грн. штрафу та 1763,56 грн. процентів річних.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору поставки № ЕК 22-3110 від 31.10.2022 року в частині своєчасної оплати поставленого товару, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нараховані штрафні санкції та проценти річних.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2024 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.
Через канцелярію суду 05.09.2024 року на виконання вимог ухвали суду від 09.08.2024 року від представника позивача надійшли пояснення б/н від 19.08.2024 року про усунення недоліків позовної заяви, з доказами надсилання їх копії на поштову адресу відповідача, розглянувши які суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/9380/24 та з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування у даній справі, оскільки ціна позову у даній справі не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та враховуючи незначну складність справи, за відсутності клопотань про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, вирішено розгляд справи 910/9380/24 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення (виклику) учасників справи. 
Окрім того, вказаною ухвалою суду встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали, та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив.
Згідно частини 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.
Суд зазначає, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами" від 29.06.2023 року, який набрав чинності 21.07.2023 року та введений в дію 18.10.2023 року, внесено зміни до ряду статей ГПК України.
Так, відповідно до частини 6 статті 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи чи її окремої системи (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасник справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Згідно пункту 2 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Так, про відкриття провадження у справі № 910/9380/24 та про його право подати відзив на позовну заяву відповідач відповідно до норм ст. 6 ГПК України повідомлений належним чином в електронному кабінеті шляхом надсилання копії ухвали суду від 06.09.2024 року про відкриття провадження у справі № 910/9380/24, факт отримання якої 10.09.2023 підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про доставку електронного листа до електронного кабінету учасника справи.
Суд зазначає, що з урахуванням строків, встановлених статтями 165, частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, які також визначені судом в ухвалі від 06.09.2024 року, відповідач мав подати відзив на позовну заяву.
Як свідчать матеріали справи, відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом, передбаченим ч. 1 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.
Заяв та клопотань процесуального характеру від відповідача на час розгляду справи до суду також не надходило.
Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Наразі, від відповідача станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання відзиву та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 165 Господарського процесуального кодексу України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.
З огляду на вищевикладене, оскільки Фізична особа-підприємець Орлюк Дмитро Олександрович не скористався наданими йому процесуальними правами, зокрема, відповідачем не надано відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, суд, на підставі ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами.
Інших доказів на підтвердження своїх вимог, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем суду на час розгляду справи не надано.
Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -
ВСТАНОВИВ:
Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України (далі -Господрський кодекс України, чинний на час спірних правовідносин) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Як встановлено судом за матеріалами справи, 31.10.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рибоконсервний завод "Екватор" (постачальник за договором, позивач по справі) та Фізичною особою-підприємцем Орлюк Дмитром Олександровичем (покупець за договором, відповідач по справі) укладено Договір поставки № ЕК 22-3110 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати у власність покупцеві продукцію, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити продукцію. Продукція передається у власність покупця з метою використання її в комерційній діяльності або з іншою метою, не пов`язаною з особистими, сімейними, хатніми або іншим подібним використанням.
Розділами 2 - 10 Договору сторони узгодили якість та кількість продукції, тара і упаковка, права та обов`язки сторін, вартість та порядок розрахунків, умови поставки, приймання продукції, відповідальність сторін, термін дії договору та інші умови тощо.
Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.
Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.
Як визначено Розділом 9 Договору договір вступає в силу з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31 грудня 2022 року. У будь якому випадку в частині невиконання сторонами своїх обов`язків, термін дії договору продовжується до повного виконання сторонами обов`язків. Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору. У випадку, якщо жодна із сторін за 30 днів до закінчення терміну дії договору не попередить про намір розірвати договір, термін дії договору автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік.
Наразі, доказів наявності вимог сторін щодо припинення дії спірного Договору згідно п. 9.3 останнього матеріали справи не містять.
Вказаний Договір підписаний представниками постачальника і покупця та скріплений печаткою постачальника.
Судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який регулюється нормами §3 глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського кодексу України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.
Як визначено статтею 266 Господарського кодексу України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.
Так, згідно п. 1.2. Договору постачальник поставляє покупцеві продукцію в кількості та асортименті, які вказані в накладній, що складається на підставі погодженої заявки, направленої покупцем в письмовому вигляді, а також за допомогою електронної пошти, факсимільним зв`язком або іншим способом, який забезпечує фіксування тексту та дати замовлення. Накладні оформлюються на кожну партію продукції, що поставляється, мають юридичну силу специфікації та є невід`ємною частиною цього Договору.
Відповідно до 2.2. Договору загальна кількість продукції, що підлягає поставці по цьому Договору, визначається наростаючим підсумком по усім поставкам, що здійсненні у відповідності до оформлених належним чином накладних.
Асортимент та ціна одиниці продукції, що є предметом поставки за цим Договором, зазначається у видатній накладній (п. 5.2.Договору)
Згідно положень п. 6.1 за цим Договором поставка здійснюється на умовах DAP склад покупця за адресою: Київська область, Бучанський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Велика Кільцева, 110-А згідно Інкотермс 2010.
Зобов`язання постачальника передати продукцію покупцеві вважається виконаним після підписання супроводжувальних документів, а саме видаткової накладної та товарно-транспортної накладної, уповноваженими на те представниками сторін (пункт 4.1.4. договору).
Відповідно до п. 4.1.5. Договору постачальник зобов`язаний надати покупцеві належним чином оформлені, підписані уповноваженими особами та скріплені печаткою наступні документи: видаткову накладну; товарно - транспортну накладну; документи, що підтверджують якість продукції, що поставляється.
Згідно п. 4.2.6. Договору покупець зобов`язаний повернути в 7-денний термін від дати отримання підписані уповноваженою особою та скріплені печаткою покупця другі екземпляри наданих постачальником супроводжувальних документів, перелічених у п.4.1.5. цього договору, за винятком документів, що підтверджують якість продукції, що поставляється, поштою листом з повідомленням та описом вкладення за адресою:61052, м. Харків, вул. Різдвяна, б. 29-А, кімн.901., окрім випадків коли такі документи повертаються через перевізника.
Судом встановлено за матеріалами справи та зазначено позивачем в позовній заяві,, що на виконання умов вищевказаного Договору позивачем було поставлено, а відповідачем як покупцем прийнято продукцію на загальну суму 236 979,65 грн., що підтверджується видатковою накладною №2767 від 13.12.2022 на суму 236 979,65 грн., копія якої наявна в матеріалах справи.
При цьому факт отримання продукції відповідачем підтверджується підписами на вищевказаній видатковій накладній покупця та уповноваженого представника постачальника, з засвідченням останнього печаткою товариства.
Суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, та які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Отже, за висновками суду, з урахуванням положень укладеного між сторонами Договору, документами, який підтверджує як факт виконання позивачем зобов`язання з поставки товару відповідачеві, так і факт виникнення у останнього зобов`язання з його оплати, є видаткові накладні, які сторонами належним чином оформлені та підписані без будь - яких зауважень,.
Тобто, саме ці документи є первинними бухгалтерськими документами, які засвідчують здійснення господарської операції і містять інформацію про вартість переданого товару.
Згідно зі статтею 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Відповідно до статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довіреній їй другою особою (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Аналогічна норма міститься в статті 307 Господарського кодексу України.
Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.
Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (частина 3 статті 909 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частин 11, 12 статті 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Факт надання послуги при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.
Відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України 14.10.1997 року № 363 (далі - Правила), товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.
Додатково на підтвердження факту поставки товару за Договором позивачем надано підписану сторонами без зауважень товарно-транспортну накладну № 2767 від 13.12.2022 року, згідно якої вантажовідправник - Товариство з обмеженою відповідальністю "Рибоконсервний завод "Екватор" здав, а вантажоодержувач - ФОП Орлюк Д.О. прийняв товар - консерви на суму 236 979,65 грн.
Таким чином, підписання покупцем (відповідачем) видаткової та товарно-транспортної накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/174, та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, виходячи з приписів чинного законодавства та домовленостей сторін є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за фактично поставлений позивачем товар.
Згідно з частиною 1 статті 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі - продажу.
Відповідно до п. 2.3. Договору постачальник гарантує належну якість товару. Якість товару повинна бути підтверджена документами, які необхідні для товару даного виду згідно з чинними правилами торгівлі, санітарно-епідеміологічним законодавством України та законодавством про захист прав споживачів. Усі необхідні документи, які підтверджують якість товару, продавець зобов`язується передавати покупцю у момент передачі кожної партії товару.
У відповідності до частини 1 статті 680 Цивільного кодексу України покупець має право пред`явити вимогу у зв`язку з недоліками товару за умови, що недоліки виявлені в строки, встановлені цією статтею, якщо інше не встановлено договором або законом.
Пунктом 4.2.3. Договору перед початком розвантаження покупець зобов`язаний зробити фото фіксацію цілісності упаковки палети з 5 сторін і в разі виявлення нестачі, пересортиці, надлишку або браку продукції під час вивантаження ящик з продукцією в якому виявлені недоліки фіксується в Акті з детальним описом про нестачу, пересортицю, надлишок або брак продукції з підписами членів комісії, підписом представника постачальника (водія-експедитора), із зазначенням чи була порушена цілісність пакування, завіряється акт печаткою покупця та направляється з фото палети і акта на адресу постачальника факсимільним зв`язком за телефоном 0577316831 або на електронну адресу менеджера постачальника та на електронну адресу lavrentieva1980@gmail.com. Протягом трьох днів покупець повинен оригінал вищевказаного Акту направити поштою, цінним листом з повідомленням та описом вкладення за адресою: 61052, м. Харків, вул. Різдвяна, б.29-А, кім.901. Акти, не завірені підписом представника постачальника (водія-експедитора), не розглядаються. Претензії покупця щодо кількості та якості продукції після її передачі відповідно до умов п.7.3.цього договору постачальником не розглядаються.
Відповідно до п. 7.2. Договору у разі виявлення відхилень від вимог цього договору щодо кількості та (або) якості товару покупець зобов`язується невідкладно з урахуванням можливостей технічних засобів зв`язку повідомити про це постачальника. При цьому покупець зобов`язаний скласти за підписом відповідальної особи та скріпити печаткою «Акт бою та не кондиції готової продукції при доставці», з вказуванням асортименту та кількості продукції, не придатної для подальшої реалізації. Акт повинен бути в обов`язковому порядку засвідчений підписом представника постачальника, а також із зазначенням його посади, прізвища та ініціалів. 
В свою чергу, заперечень щодо факту поставки товару відповідачем суду не надано.
Доказів пред`явлення претензій щодо якості, кількості та термінів поставки товару у відповідності до умов Договору, а також наявності письмових претензій та/або повідомлень про невідповідність, ознак ушкодження чи псування поставленого товару від відповідача до суду не надходило.
Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання позивачем умов Договору з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "Рибоконсервний завод "Екватор" відсутні.
Відповідно до п.7.3. договору поставка вважається здійсненою і право власності на продукцію та ризик випадкового знищення продукції переходить від постачальника до покупця з моменту передачі продукції на складі покупця та засвідчується видатковою накладною, ТТН, підписаною уповноваженою особою та скріпленою печаткою покупця. Крім того, покупець робить відмітку в ТТН щодо дати отримання продукції підписаною уповноваженими представниками сторін та необхідними товарно-супроводжувальними документами, що наведені у п.4.1.5. цього договору. 
За таких обставин суд доходить висновку, що у відповідності до укладеного між сторонами Договору позивачем виконані прийняті на себе зобов`язання з передачі товару відповідачу - Фізичній особі-підприємцю Орлюку Дмитру Олександровичу, а відповідачем, у свою чергу, прийнято товар без будь - яких зауважень.
Факт передачі позивачем товару належним чином підтверджено матеріалами справи та відповідачем не заперечується.
Окрім цього, як встановлено судом, в матеріалах справи міститься копія накладної на повернення № 1 від 12.05.2023 року, згідно якої покупцем повернуто постачальнику - ТОВ «РЗ «Екватор» консерви на суму 90 194,11 грн., що підтверджується засвідченим печаткою підписом на вказаній накладній представника позивача.
Згідно частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
За умовами п. 5.5. Договору загальна вартість Договору визначається наростаючим підсумком по усім поставкам, які будуть виконані протягом терміну дії цього договору.
Згідно п. 5.4 Договору ціна одиниці продукції включає в себе вартість одиниці продукції, вартість пакування, видатки на зберігання на складі постачальника, видатки на транспортування на склад покупця при мінімальному обсязі замовлення 650 кілограм брутто та видатки на відстрочку платежу.
У відповідності до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до частини 1 статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.
Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
За умовами п. 5.3. Договору термін оплати за поставлену продукцію складає 21 календарних днів з дати отримання. При цьому, якщо строк оплати припадає на небанківський день, то датою оплати вважається останній банківський день, що передує строку оплати.
Доказів узгодження сторонами іншого строку та/або порядку оплати поставленого за Договором товару матеріали справи не містять.
Отже, з урахуванням приписів статті 530 Цивільного кодексу України, умов пункту 5.3 Договору та фактичної дати поставки продукції згідно видаткової накладної № 2767 від 13.12.2022 року, відповідач повинен був оплатити останню у строк до 03.01.2023 року.
Проте, як встановлено судом за матеріалами справи, зокрема, згідно виписки АТ «Райффайзен Банк» за період з 01.01.2023 року по 23.07.2024 року, відповідачем здійснено часткову оплату поставленої продукції на суму 88 000,00 грн., а саме 10.02.2023 року - в сумі 33 000,00 грн., 15.02.2023 року - в сумі 35 000,00 грн., 01.06.2023 року - в сумі 10 000,00 грн. та 19.06.2023 року - в сумі 10 000,00 грн.
Відтак, як зазначає позивач в позовній заяві, залишок заборгованості відповідача за поставлену продукцію з урахуванням часткової оплати в сумі 88 000,00 грн. та часткового повернення на суму 90 194,11 грн. становить 58 785,54 грн. 
Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У відповідності до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві, встановлено судом та відповідачем не заперечувалось, свої зобов`язання щодо повної сплати позивачу грошових коштів за поставлену продукцію у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у розмірі 58 785,54 грн., яку позивач просив стягнути в поданій суду позовній заяві.
За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.
У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Таким чином, обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
Поряд із цим, відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу за Договором, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.
Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору поставки №ЕК 22- 3110 від 31.10.2022 року та/або його окремих положень суду також не надано.
Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.
В свою чергу, зважаючи на відсутність будь-яких заперечень відповідача щодо визначення розміру заборгованості за Договором на час розгляду даної справи, суд здійснював розгляд справи виходячи з наявних матеріалів та визначив розмір заборгованості відповідача на підставі наданих позивачем доказів.
Крім того, як встановлено судом за матеріалами справи, 31.12.2022 року та 31.03.2023 року між ТОВ «РЗ «Екватор» та ФОП Орлюк Д.О. було складено та підписано Акти звірки взаєморозрахунків за Договором за період 2022 рік та 1 квартал 2023 року, відповідно до яких сторони підтвердили, що станом на 31.12.2022 року за відповідачем рахувалась заборгованість на користь позивача за вказаним Договором у сумі 236 979,65 грн. та станом на 31.03.2023 року - в сумі 168 979,65 грн.
Як свідчать матеріали справи, вказані акти звірки підписані з боку позивача та відповідача та засвідчені печаткою ТОВ «РЗ «Екватор». 
Господарський суд наголошує, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим, а лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій.
Проте, підписання акту звірки, в якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу, позаяк акт звірки фактично є дією у розумінні статті 264 Цивільного кодексу України, яка свідчить про визнання орендарем боргу.
Отже, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема, в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, за умови, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами, а сам акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17; від 24.10.2018 у справі № 905/3062/17, від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 та від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17.
Таким чином суд зазначає, що акти звірки взаєморозрахунків за умови відсутності заперечень щодо повноважень осіб, якими вони підписані та з урахуванням конкретних обставин справи розцінюються як додаткова обставина, що підтверджує розмір заборгованості ФОП Орлюк Д.О. за спірним Договором.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань за Договором у встановлений строк, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів повної оплати поставленої позивачем продукції відповідач суду не надав, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу за поставлену за Договором продукцію в сумі 58 785,54 грн. підлягають задоволенню.
Також суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.
З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.
Так, виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Згідно частини 1 статті 546 та статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).
У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до п.8.3 Договору в разі прострочення платежу більш ніж на 10 банківських днів покупець додатково сплачує постачальнику штраф в розмірі 10% від суми заборгованості.
Нарахування штрафних санкцій (штраф, неустойка, пеня) за прострочення покупцем виконання своїх зобов`язань здійснюється до дати фактичного виконання зобов`язання та не припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (п. 8.5 Договору). 
За змістом ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.
Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.
Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань зі своєчасної оплати поставленої продукції позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення з відповідача на підставі п.8.3. Договору штраф 10 % в сумі 5878,55 грн. та згідно ст. 625 ЦК України три проценти річних в сумі 1763,56 грн. за період 20.06.2023 року (наступного дня останньої сплати) по 20.06.2024 року, які позивач просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку. 
З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.
Тобто, визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині штрафу та відсотків річних суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості та нарахувань), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.
У відповідності до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.
При цьому перебіг часу, за який нараховуються пеня, проценти річних та інфляційні втрати, починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
В контексті вищенаведеного та враховуючи наявні в матеріалах справи докази суд зазначає, що граничним строком оплати поставленої продукції за видатковою накладною № 2767 від 13.12.2022 року, є 03.01.2023 року та, відповідно, початком періоду прострочення - 04.01.2023 року.
Проте враховуючи той факт, що у спірних правовідносинах має місце триваюче прострочення внаслідок невиконання покупцем обов`язку зі своєчасної та повної оплати поставленої продукції за Договором, позивач право на отримання нарахованих згідно ст. 625 ЦК України сум за весь час прострочення до моменту усунення такого порушення, відтак суд зазначає про правомірність нарахування процентів річних починаючи з наступного дня після дати здійснення останньої оплати відповідачем - з 20.06.2023 року.
За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявленого до стягнення штрафу судом встановлено, що розмір останнього, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства, відповідає вимогам зазначених вище норм законодавства, умовам Договору та є арифметично вірним, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафу підлягають задоволенню в заявленому позивачем розмірі, а саме 5 878,55 грн.
В свою чергу, за результатами здійсненої перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення втрат від інфляції судом встановлено, що розмір останніх, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та в межах визначеного позивачем періоду прострочення з 20.06.2023 року по 20.06.2024 року, з урахуванням умов Договору становить 1 770,96 грн., що є більшим, ніж заявлено позивачем. Проте виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим статтею 46 ГПК України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині процентів, тому позовні вимоги в частині стягнення процентів річних підлягають задоволенню в сумі, визначеній позивачем, а саме 1 763,56 грн. 
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).
При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.
Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.
Відповідно до приписів ч.ч.1, 2, 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухвалюватись у відповідності до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом та з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -
ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.
2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Орлюка Дмитра Олександровича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рибоконсервний завод "Екватор" (вул. Різдвяна, 29А, к. 901, м. Харків, Харківський р-н, Харківська обл., 61012, код ЄДРПОУ 32674729) 58 758 (п`ятдесят вісім тисяч сімсот п`ятдесят вісім ) грн. 54 коп. основного боргу, 5 878 (п`ять тисяч вісімсот сімдесят вісім) грн. 55 коп. штрафу, 1 763 (одна тисяча сімсот шістдесят три ) грн. 56 коп. процентів річних та 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.
3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).
Повний текст рішення складено та підписано 18 лютого 2026 року.

Суддя А.М. Селівон