Справа № 446/145/25 Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т. І 
Провадження № 22-ц/811/151/26 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 квітня 2026 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 16 грудня 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

в січні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» звернулося в суд з вказаним позовом до ОСОБА_1 , в якому просили стягнути з останнього заборгованість за кредитним договором № 505305-КС-0001 від 21.07.2024 у сумі 98 483, 24 та судові витрати по справі.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували на те, що 21.07.2024 між ТзОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір № 505305-КС-001 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію», відповідно до умов якого, банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 50 000, 00 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом. Однак, всупереч вимог законодавства та умов кредитного договору, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, а саме, не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому порядку та строки, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 98 483, 24 грн, що складається з 39 577, 29 грн - сума прострочених платежів по тілу кредиту; 58905, 95 грн - сума прострочених платежів по процентах. Просили позов задовольнити.
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 16 грудня 2025 року позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.
Вирішено: 
стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» суму заборгованості за договором про надання кредиту № 505305-КС-0001 від 21.07.2025 у розмірі 98483, 24 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» суму судового збору у розмірі 2422, 40 грн. 
Рішення суду першої інстанції оскаржив ОСОБА_1 , подавши в січні 2026 року апеляційну скаргу, яка підписана представником Луганською Альоною Володимирівною, в якій міститься прохання скасувати рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 16 грудня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором . 
Заявник вважає рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 16 грудня 2025 року незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, в зв`язку з чим рішення підлягає скасуванню.
Зазначає, що в судовому рішенні судом першої інстанції зазначено, що на підтвердження існування договірних відносин позивачем по справі було надано договір № 505305-КС-0001 про надання кредиту, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, зокрема зі сторони позивача - пропозиції укладення споживчого кредиту, зі сторони відповідача - прийняття пропозиції, паспорт споживчого кредиту, анкета клієнта, візуальна форма послідовності дій клієнта та правила надання споживчих кредитів ТзОВ «Бізнес Позика». Усі документи підписані відповідачем ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором UA 0992. Так, відповідач вважає, що судом дані обставини було досліджено в неповному обсязі та з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Звертає увагу на те, що позивачем було надано не належні докази стосовно проведення ідентифікації та підписання договору за допомогою одноразового ідентифікатора - UA 0992, не було надано підтвердження щодо надходження даного ідентифікатора та використання його саме відповідачем, вказана лише загальна інформація, що судом враховано не було. Доказів проведення ідентифікації відповідача при вході в особистий кабінет в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки Товариством правильності введення коду, направленого товариством на номер мобільного телефону споживача, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету ТОВ суду не надало. Зазначення у тексті договору особистих даних ОСОБА_1 не підтверджує підписання останнім кредитного договору в електронній формі. Також, відсутні такі докази, як чітка ідентифікація відповідача, такі як фото, яке є обов`язковим етапом для підписання відповідних договорів. Довідка про надсилання одноразового ідентифікатора, не є достатнім доказом, до того ж не містить необхідної інформації.
Крім того, позивачем у підтвердження заявлених вимог про стягнення заборгованості за кредитом не долучено документу, передбаченого статями 41, 49 Закону України «Про платіжні послуги», статтею 13 Закону України «Про електронну комерцію», які підтверджують зарахування коштів на рахунок відповідача, а також те, що такий переказ є завершеним, що відбулося перерахування на платіжний засіб саме ОСОБА_1 . 
Відсутні і належні докази підтвердження належності зазначеного карткового рахунку саме відповідачу, оскільки кредитний договір не містить повних відомостей, а додана довідка підтвердження щодо здійснення переказу грошових коштів та додаток до неї, самі по собі не мають доказового значення, оскільки не містить даних завершення процесу перерахування та відомостей про Позичальника. 
Наданий позивачем розрахунок заборгованості є недопустимим доказом, оскільки не належить до первинних бухгалтерських документів у розумінні вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та оформлений не відповідно до чинного законодавства.
Вважає безпідставними нарахування завищених відсотків за Кредитним договором, оскільки такі є несправедливими у розумінні положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та суперечить обмеженням, встановленим статтею 21 Закону України «Про споживче кредитування», порушують принципи розумності та добросовісності, що є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг фінансової установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми відсотків, яка перевищує подвійну облікову ставку Національного банку України (далі - НБУ) та становить більше ніж 15 % простроченого платежу. Сума нарахованих відсотків перевищує більше ніж на 100% тіло кредиту.
В січні 2026 року зареєстровано відзив товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» на апеляційну скаргу, в якому міститься прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
У відзиві сторона позивача висловила свою позицію щодо мотивів апеляційної скарги відповідачки, зокрема зазначили, що заперечує проти задоволення апеляційної скарги, так як вважає, що оскаржуване рішення винесене з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За приписами частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Судом встановлено, що 21.07.2024 між ТзОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір № 505305-КС-0001 про надання кредиту шляхом обміну електронним повідомленням, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію», і Правилами про надання споживчих кредитів ТзОВ «Бізнес Позика», через особистий кабінет позичальника на сайті кредитодавця (а.с. 40-49)
Відповідно до п. 2.1 договору, кредитодавець надає позичальникові кредит у розмірі 50 000, 00 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом за надання кредиту у порядку та на умовах визначених цим договором та правилами надання споживчих кредитів ТзОВ «Бізнес Позика».
Строк, на який надається кредит 24 тижні. Стандартна процентна ставка за кредитом: в день 1, 50000000 фіксована. Знижена процентна ставка за кредитом в день 1,14957034, фіксована. Комісія за надання кредиту становить 7 500, 00 грн. Загальний розмір наданого кредиту: 50 000, 00 грн. Термін дії Договору: до 05.01.2025. Орієнтовна загальна вартість наданого кредиту: 148 193, 39 грн.; орієнтовна реальна річна процентна ставка: 19 662, 06 процентів; денна процентна ставка – 1, 16 процентів(а.с.40)
Сторони в п. 3 Договору кредиту погоджено «Графік платежів», відповідно до якого визначено розмір та дату внесення позичальником платежів.
До вказаного договору додані правила надання споживчих кредитів ТзОВ «Бізнес Позика», візуальна форма послідовності дій клієнта та анкета клієнта. 
З візуальної форми послідовності дій клієнта вбачається порядок дій здійснений сторонами кредитного договору щодо його укладення.
ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 50 000, 00 грн, що підтверджується долученими довідками про підтвердження проведення платежів.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитом, станом на 14.01.2025 в ОСОБА_1 наявна заборгованість за Договором № 505305-КС-0001 про надання кредиту від 21.07.2024, яка складає 98 483, 24 грн, що складається з 39 577, 29 грн - сума прострочених платежів по тілу кредиту; 58 905, 95 грн - сума прострочених платежів по процентах.
Позивач, звертаючись до суду вказує, що ТзОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти на умовах передбачених договором, натомість відповідач взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконав, унаслідок чого станом на 14.01.2025 утворилася заборгованість, яка становить 98 483,24 грн., яка підлягає стягненню з відповідача.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) - стаття 610 ЦК України.
В справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 , через веб-сайт кредитодавця шляхом введення логіну особистого кабінету та паролю особистого кабінету, ввійшов до особистого кабінету та з нього через інформаційно-телекомунікаційну систему (ІТС) подав заявку на отримання кредиту, де відповідно вказав номер свого поточного (карткового) рахунку № НОМЕР_1 . 
Відповідно до п.п. 3.1.1. Правил про надання грошових коштів у кредит: після отримання Заявником від Кредитодавця повідомлення про прийняте рішення щодо можливості надання Кредиту в Особистому Кабінеті Заявника розміщається Оферта, яка є пропозицією в розумінні ч. 4 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію». Після отримання Оферти Заявнику надсилається Одноразовий ідентифікатор. У випадку відмови від укладення Заявником Договору чи не підписання його шляхом використання Електронного підпису одноразовим ідентифікатором, Оферта вважається не акцептованою Заявником і втрачає силу (п.п. 3.1.2, 3.1.3 Правил). 
21 липня 2024 року ТОВ «Бізнес Позика» направлено відповідачу пропозицію (оферту) укласти Договір № 505305-КС-001 про надання кредиту. Відповідь позичальника, якому адресована пропозиція укласти Договір про надання кредиту, надається шляхом надсилання електронного повідомлення кредитодавцю. 
21 липня 2024 року відповідач ОСОБА_1 прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Договору № 505305-КС-001 про надання кредиту, на умовах визначених офертою, шляхом направлення через ІТС одноразового ідентифікатора UA-0992, (направленого позичальнику на номер телефону НОМЕР_2 вказаного безпосередньо самим позичальником в заявці) електронного повідомлення СМС-повідомлення. Саме цей одноразовий ідентифікатор міститься в примірнику договору в місці підписання, який долучив до матеріалів справи позивач.
Згідно з п. п. 4.4.4. Правил: позичальник підтверджує, що вказаний ним (з метою отримання кредиту) поточний (картковий) рахунок належать саме йому і треті особи не мають до нього доступу. 
Згідно статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних праві обов`язків та оформлена в електронній формі. 
Статтею 11 ЗУ “Про електронну комерцію” передбачено наступне: Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. 
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. 
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом : надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Важливо, щоб електронний договір містив усі істотні умови для відповідного виду договору, необхідно розуміти, в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. 
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. 
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. 
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором – це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. 
Згідно з пунктами 6, 12 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію": електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Отже, із змісту вищенаведених положень Закону випливає, що електронний договір може бути підписаний стороною за допомогою одноразового ідентифікатора, отримання якого є неможливим без прийняття особою пропозиції укласти електронний договір (оферти). 
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (стаття 205 ЦК України). 
Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України: правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. 
Згідно з частиною третьою статті 207 ЦК України: використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. 
Згідно положень частин першої та другої статті 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного вид договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. 
Частиною другою статті 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. 
Частина перша статті 640 ЦК України визначає, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. 
Відповідач ОСОБА_1 зі своєї власної волі відвідав офіційну інтернет-сторінку (веб-сайт) ТОВ “Бізнес позика”, залишив заявку на оформлення кредиту, відповідно зареєструвався й авторизувався на порталі кредитодавця із наданням усієї необхідної інформації (паспорт, адреса реєстрації, РНОКПП, реквізити банківської карти і т.д.), попередньо заповнивши усі необхідні анкетні дані. Внаслідок цього, позивач, після погодження кредитного ліміту для Відповідача і врегулювання безпекових заходів, надав останньому оферту, тобто пропозицію укласти договір. Відповідач, у свою чергу, прийняв таку пропозицію, а відтак, беручи до уваги вищезазначені правові норми, шлях/процедура укладання угоди відбулась і з того моменту, як позивач отримав схвальну відповідь (згоду) від відповідача ОСОБА_1 на укладання угоди, така угода вважається укладеною між сторонами.
Крім того, до позовної заяви позивачем долучена візуальна форма послідовності дій клієнта щодо укладення кредитного договору, у якій детально відображені всі дії ТОВ “Бізнес Позика” та відповідача щодо укладення кредитного договору в електронній формі у порядку, визначеному статтею 12 Закону України “Про електронну комерцію”. Ця візуальна форма послідовності дій клієнта щодо укладення кредитного договору є належним чином посвідчена і відповідачем не спростована.
Будь - яких доказів того, що відповідач не укладав договір про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», матеріали справи не містять, тобто відповідач не довів перед судом обставини на які він покликається, як на підстави своїх заперечень, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів відхиляє.
Відповідно до розрахунку заборгованості за Договором №505305-КС-0001, відповідач на виконання умов договору здійснював часткове повернення кредитних коштів на загальну суму 52 513, 76 грн, що додатково вказує на існування кредитних правовідносин між сторонами.
Підписавши вказаний договір, відповідач добровільно погодився на визначені у ньому умови кредитування, взяв на себе відповідні зобов`язання.
Відповідно до абзацу четвертого статті 5 Закону України “Про електронні документи та електронний документообіг”: візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. 
Відповідно до абзацу другого статті 7 Закону України “Про електронні документи та електронний документообіг”: у разі надсилання електронного документа кільком адресатам або його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа. 
Відповідно до абзацу другого частини тринадцятої статті 11 Закону України “Про електронну комерцію”: докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України. 
Відповідно до абзацу другого частини дванадцятої статті 11 Закону України “Про електронну комерцію”: кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Зважаючи на викладене, слід дійти висновку, що примірники електронного кредитного договору, акцепту та оферти на його укладення, що надані позивачем, є їх оригіналами, а відтак належними та допустимими доказами. 
Щодо доводів апеляційної скарги сторони відповідача про те, що у матеріалах справи відсутні докази перерахування відповідачу коштів за договором кредиту, що свідчить про невиконання його умов стороною позивача, необхідно зазначити наступне.
Із розрахунку заборгованості за Договором №505305-КС-0001 вбачається, що кошти згідно умов договору були отримані ОСОБА_1 , який зокрема, здійснював платежі за кредитним договором, зробивши часткову оплату з метою виконання його умов, тобто вчинив дії щодо визнання договору.
Також, вказана вище обставина підтверджується інформаційною довідкою від 16.01.2025 про перерахунок коштів ОСОБА_1 згідно договору № 505305-КС-0001 (а.с.73).
Доводи апеляційної скарги, щодо того, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є недопустимим доказом, оскільки не належить до первинних бухгалтерських документів у розумінні вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та оформлений не відповідно до чинного законодавства, також не заслуговують на увагу.
Відповідно до статті 1 Закону первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію. 
Відповідно до статті 9 Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. 
Відповідно до п.2.1. Положення первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. 
Відповідно до частини другої статті 9 Закону первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до якого встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо). Зазначені вище вимоги до первинних документів є обов`язковими. Аналогічні обов`язкові реквізити викладені в п. 2.3. Положення.
Виходячи з системного тлумачення зазначених норм, наданий позивачем разом з позовною заявою документ (інформаційна довідка від ТОВ “Платежі Онлайн” щодо здійснення переказу грошових коштів), а також розрахунок заборгованості, як докази перерахування кредитних коштів відповідачу, колегія суддів визнає належними, допустимими та достатніми доказами перерахування кредитних коштів.
Не заслуговують на увагу й покликання відповідача на пункт 5 частини третьої статті 18 ЗУ “Про захист прав споживачів” та частину другу статті 21 ЗУ “Про споживче кредитування”, Постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18, оскільки, ці норми закону є не релевантні до правовідносин у цій справі, так як не стосуються процедури нарахування відсотків за користування кредитними коштами, правова природа нарахування яких є відмінною від правової природи нарахування пені, штрафу та річних відсотків за частиною другою статті 625 ЦК України.
Частиною першої статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Приписи статей 1054, 1055 ЦК України регламентують, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Процентна ставка за договором була погоджена сторонами під час його укладення, і відповідач свідомо прийняв умови договору, не висловивши застережень чи заперечень.
Відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.
Стаття 534 цього ж кодексу передбачає, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.
Згідно статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позику у строк та в порядок, що встановлені договором.
Підписуючи договір, позичальник погоджується на укладання договору саме такого змісту. У даному випадку сторонами правовідносин погоджено у належній формі строк кредитування, а нарахування позивачем здійснено відповідно до погодженого строку.
Наведене свідчить, що позивачем правомірно нараховано відсотки в межах строку дії кредитного договору.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відтак, на відповідача покладено обов`язок сплатити відсотки, передбачені умовами кредитного договору.
Встановивши, що відповідач належно не виконував зобов`язання по поверненню кредитних коштів та сплаті відсотків за користування кредитами, доказів повного погашення заборгованості матеріали справи не містять та відповідачем не надано, місцевий суд дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про надання кредиту №505305-КС-0001 від 21.07.2025 у розмірі 98 483, 24 грн. 
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17).
За змістом висновку Верховного Суду у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 саме на сторону відповідача покладено процесуальний обов`язок спростування розміру заборгованості, заявленого стороною позивача.
За змістом статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідач усупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не спростував розрахунку заборгованості, наданого позивачем. Разом з цим, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження погашення тіла кредиту та відсотків.
Доводи апеляційної скарги є неспроможними, оскільки спростовуються вищевстановленими обставинами справи. 
Суд першої інстанції належним чином оцінив наявні в матеріалах справи докази, відтак доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 – 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,
УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Кам`янка - Бузького районного суду Львівської області від 16 грудня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 08 квітня 2026 року.

Головуючий       С. М. Копняк

Судді:       С. М. Бойко

А. В. Ніткевич