Номер провадження: 22-ц/813/1683/26 
Справа № 511/2357/25
Головуючий у першій інстанції Тростенюк В. А.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Громіка Р.Д.,
Комлевої О.С., 
за участю:
секретаря Козлової В.А.,
представника ОСОБА_1 – адвоката Стецюка С.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Захарівського районного суду Одеської області від 06 жовтня 2025 року, повний текст якого складено 09 жовтня 2025 року та ухваленого під головуванням судді Тростенюка В.А., у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту, що має юридичне значення, 
встановив:

16.07.2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою, заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі – ГУДМС України в Одеській області), про встановлення факту, що має юридичне значення.
Заява була обґрунтована тим, що заявник фактично проживала на території України з 1988 року, у тому числі і на момент 24.08.1991 року, тобто на момент проголошення незалежності України.
Під час загальнонаціонального обміну паспортів громадянин колишнього СРСР на паспорт громадянина України, який тривав в Україні з травня 1995 року по липень 2001 року, ОСОБА_2 обмін паспорта не здійснила та відповідно його не отримала.
21.05.2025 року заявник звернулася до ГУ ДМС України в Одеській області з відповідною заявою щодо отримання паспорта громадянина України, однак їй було відмовлено у видачі паспорту та залишено подані нею документи без розгляду, також роз`яснено що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території України, подається відповідне рішення суду, тому заявниця вимушена звернутися до суду з відповідною заявою.

Рішенням Захарівського районного суду Одеської області від 06.10.2025 року заяву ОСОБА_2 було задоволено. 
Встановлено факт проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на території України до 21.08.1991 року (а.с.68-72).

В апеляційній скарзі ГУДМС України в Одеській області ставить питання про скасування оскаржуваного рішення суду, ухвалення нового судового рішення, яким просить відмовити у задоволенні заяви, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.75-83).
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Стецюк С.Б. просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на її необгрунтованість (а.с.99-102).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив із того, що факт постійного проживання ОСОБА_2 на території України станом на 24.08.1991 року було підтверджено належними та допустимими доказами (а.с.68-72).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону.
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-Х11 «Про громадянство України» (13.11.1991 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповпорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні ліні реєструються громадянами України.
Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою), постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.
Відповідно до підпункту «а» п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишньою СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року або проживання в Україні станом на 13.11.1991 року.
Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року.
Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносний з такою особою, або рішення суду.

Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі ст. 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися з фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.
Подібні правові висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.08.2023 року у справі № 756/16751/21.

Так, під час розгляду справи у суді першої інстанції було встановлено наступні обставини.
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є уродженкою м. Тирасполь колишнього СРСР. 
07.03.2000 року ОСОБА_4 вийшла заміж за ОСОБА_5 та після укладення шлюбу заявниці присвоєно прізвище « ОСОБА_1 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 07.03.2000 року (а.с.17).
Згідно довідки Сухолиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 07.05.2016 № 157, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала за адресою: АДРЕСА_2 разом із матір`ю – ОСОБА_7 з 1988 по 1992 роки без реєстрації. Підстава: погосподарські книги по с. Сухий Лиман 1986-1990 та 1991-1995 роки (а.с.11).
На підставі довідки Сухолиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 07.05.2016 № 77-05/16/126, Кодрян (Мокряк) зареєстрованою за адресою: с. Сухий Лиман, Овідіопольського району Одеської області не значиться. Згідно погосподарських книг за 1986-1990 та 1991-1995 роки по с. Сухий Лиман Овідіопольського району Одеської області ОСОБА_8 проживала разом із своєю матір`ю – ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності на житловий будинок, розташований за вищевказаною адресою на ОСОБА_7 не оформлено, вона разом з донькою, ОСОБА_8 перебувала користувачем зазначеного житлового будинку (а.с.9).
Відповідно до довідки Затишанської селищної ради Роздільнянського району Одеської області від 21.03.2025 року № 02-20/352, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає без реєстрації з листопада 2006 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на будинок за вищевказаною адресою не оформлено, ОСОБА_2 являється користувачем домоволодіння (а.с.8).
Згідно довідки Карабанівського старостинського округу Роздільнянського району Одеської області від 25.03.2025 року № 10, ОСОБА_6 зареєстрованою за адресою с. Нова Шибка, не значиться. Згідно погосподарської книги за 1996-2000 роки, по с. Нова Шибка Роздільнянського (Захарівського, Фрунзівського) району, ОСОБА_6 проживала в с. Нова Шибка (а.с.10).
Згідно листа ГУ ДМС в Одеській області № 6133/1/5101-25 від 02.07.2025 року на ім`я адвоката Стецюка С., надані ОСОБА_2 документи повинні доводити факт її постійного проживання на території України до зазначеної дати, як правило виступає картка прописки форми 16 або квартирна картка форми 17, або загальні погосподарські книги сільських /селищних рад. Надані ОСОБА_2 форми карток прописки не є документами, які можуть слугувати документальним підтвердженням факту постійного проживання тієї чи іншої особи на території України до 24.08.1991 року, натомість можуть слугувати додатковим аргументом для суду під час винесення рішення про встановлення факту постійного проживання на території України до вказаної дати (а.с.7).
Відповідно до п. 12 ч. 1 постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19 травня 2016 року № 1377-VIII, в Одеській області перейменовано Фрунзівський район на Захарівський район; селище міського типу Фрунзівка Фрунзівського району на селище міського типу Захарівка.
На підставі п. 15 ч. 1 і п. 15 ч. 3 постанови Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року № 807-IX, утворено в Одеській області Роздільнянський район (з адміністративним центром у місті Роздільна) у складі територій, зокрема, Затишанської селищної, Захарівської селищної територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України, а також ліквідовано, зокрема, і Захарівський район.

Доводи апеляційної скарги ГУДМС в Одеській області полягають у тому, що звернення ОСОБА_2 до суду із заявою про встановлення факту є передчасним, так як вона:
- не зверталася до територіальних підрозділів ГДМС в Одеській області з заявою встановленого зразка;
- не надала до ГУ ДМС в Одеській області жодних документів, зазначених у Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215, який регламентує механізм отримання особами громадянства України;
- не використала всі можливості для отримання статусу громадянина України.

Однак, колегія суддів вважає, що зазначені в апеляційній скарзі ГУДМС в Одеській області обставини невиконання ОСОБА_2 алгоритму дій, передбачених Порядком, спростовуються наступними доказами, а саме:
- 22.05.2025 року ОСОБА_2 звернулася з заявою у формі, передбаченою зазначеним Порядком, до ГУДМС в Одеській області про оформлення та набуття громадянства України, до якої нею були додані копії довідок селищних та сільських рад, виписки з погосподарських книг про проживання ОСОБА_2 на їх території з 1988 року по теперішній час;
- 18.06.2025 року від ГУДМС в Одеській області документи з заявою у формі, передбаченою Порядком, до ГУДМС в Одеській області про оформлення та набуття громадянства України, були повернуті ОСОБА_2 без розгляду (а.с.6).

02.07.2025 року адвокат Стецюк С.Б., який діяв в інтересах ОСОБА_2 , звернувся із адвокатським запитом про стан оформлення та набуття громадянства України стосовно ОСОБА_2 
07.07.20925 року на адвокатський запит надійшла відповідь від ГУДМС в Одеській області в якій зазначено, що надані ОСОБА_2 документи повинні доводити факт її постійного проживання на території України до зазначеної дати. Доказом цього, як правило виступає картка прописки форми 16 або квартирна картка форми 17, або загальні погосподарські книги сільських /селищних рад. Надані ОСОБА_2 форми карток прописки не є документами, які можуть слугувати документальним підтвердженням факту постійного проживання тієї чи іншої особи на території України до 24.08.1991 року, натомість можуть слугувати додатковим аргументом для суду під час винесення рішення про встановлення факту постійного проживання на території України до вказаної дати. У зв`язку з викладеними обставинами на адресу заявниці було повернуто надані неї документи, без розгляду (а.с.7).
Таким чином, враховуючи алгоритм дій ОСОБА_2 стосовно її звернень щодо вирішення питання про отримання громадянства України, у ГУДМС в Одеській області відсутні правові підстави стверджувати про передчасність звернення ОСОБА_2 до суду із заявою про встановлення факту її постійного проживання на території України станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року.

Крім того, заявник апеляційної скарги зазначає, що дана справа мала розглядатися в порядку позовного провадження, а не в порядку окремого провадження.
Відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з п.5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.
Зважаючи на те, що метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року є отримання ОСОБА_2 паспорта громадянина України та відсутній спір про право, дана справа підлягає розгляду в порядку окремого провадження. 

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд в своїй постанові від 06 листопада 2023 року, у справі № 511/2413/219.

Зазначеними обставинами спростовуються доводи апелянта про те, що в даному випадку мається спір про право.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,
ухвалив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.
Рішення Захарівського районного суду Одеської області від 06 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Через участь суддів даної колегії суддів в інших цивільних, адміністративних і кримінальних справах, через надмірне навантаження справ на одного суддю Одеського апеляційного суду, через відключення електроенергії в приміщенні Одеського апеляційного суду, а також через перебування судді Комлевої О.С. у відпустці, повне судове рішення складено 20.04.2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

О.С. Комлева