ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року	Львів	Справа № 140/3291/25 пров. № А/857/36174/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді – Димарчук Т.М.,
суддів – Гінди О.М., Заверухи О.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 року (суддя – Шепелюк В.Л., м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у березні 2025 року звернулася до суду з адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, в якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення від 21.03.2025 №032950011957 про відмову у призначенні пенсії за віком згідно зі статтею 55 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (далі – Закон №796-XII); зобов`язати призначити пенсію за віком згідно зі статтею 55 Закону №796-XII з 03.03.2025, зарахувавши до стажу період роботи з 01.12.1989 по 06.03.1990. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що є особою, потерпілою від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується відповідним посвідченням (3 категорія), яке видається, зокрема, тим особам, які постійно проживали (працювали) у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше трьох років. Вказала, що період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення з 02.03.1971 по 01.10.1988 та з 26.08.1989 по даний час підтверджується довідкою Сошичненської сільської ради від 19.02.2025 №403. Як зазначила ОСОБА_1 , до проживання у зоні гарантованого добровільного відселення відповідач не зарахував період з грудня 1989 року по січень 1993 року, оскільки в зазначений період вона працювала на Львівській залізниці провідником пасажирських вагонів, контора якої знаходилась у місті Ковель, що не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Однак позивач зауважила, що у період з 25.09.1991 по 01.08.1996 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, проживала за місцем реєстрації у селі Сошичне, та на підтвердження таких обставин додавала відповідачу копії наказів з місця роботи та відповідну довідку. Окрім того, ОСОБА_1 не погоджується з відмовою ГУ ПФУ в Закарпатській області у незарахуванні до її стажу періоду навчання з 01.12.1989 по 06.03.1990, що підтверджений записами трудової книжки та свідоцтвом про навчання. На переконання позивача, вона має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону №796-XII, тому з наведених підстав просила позов задовольнити.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25.07.2025 позов задоволено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що подані документи позивачки не свідчать про постійне проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років до 01.01.1993. Вказує, що позивач працювала в м. Ковель, яке не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Стосовно не зарахування до стажу роботи періоду навчання з 01.12.1989 по 06.03.1990 покликається на відсутність номера свідоцтва від 06.03.2025.
Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до органів Пенсійного фонду із заявою від 13 березня 2025 року про призначення їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII.
Після реєстрації заяви та формування електронної пенсійної справи заява позивача відповідно до принципу екстериторіальності була розглянута ГУ ПФУ в Закарпатській області, рішенням якого від 21.03.2025 №032950011957 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку з тих мотивів, що підтверджений період проживання на території гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить менше трьох років – 2 роки 08 місяців 11 днів. Так, зі змісту вказаного рішення слідує, що страховий стаж позивача становить 34 роки 10 місяців 25 дні. Необхідний страховий стаж – 26 років. За результатами розгляду документів, доданих до заяви документів, до страхового стажу не зараховано період навчання з 01.12.1989 по 06.03.1990 згідно зі свідоцтвом від 06.03.1990, оскільки відсутній номер свідоцтва.
До періодів проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не можливо зарахувати період перебування в декретній відпустці згідно з довідкою від 12.03.2025 №27, оскільки не можливо підтвердити факт народження дітей, свідоцтва про народження дітей не надані.
Довідка про періоди проживання в зоні гарантованого добровільного відселення потребує зустрічної перевірки (а.с.8).
Позивач не погоджується з таким рішенням суб`єкта владних повноважень, вважає його протиправним, а тому звернувся до суду з відповідним позовом.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
За умовами частини першої статті 26 Закону України від 09 березня 2003 року №1058-ІV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі – Закон №1058-ІV) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 45 Закону №1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (далі - Закон № 796-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Статтею 55 Закону №796-XII визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення. Відповідно до частини 1 статті 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-ІV за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, зменшення віку становить 3 роки (початкова величина) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років (абзац п`ятий пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ).
За змістом примітки до абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Виходячи із змісту правовідносин, які регулюються Законом №796-ХІІ, обов`язковий період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26 квітня 1986 року.
З положень статті 55 Закону №796-XII слідує, що умовами призначення пенсії позивачу із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-ІV, є: наявність відповідного страхового стажу (з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років), зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку; постійне проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років; досягнення необхідного віку для призначення пенсії згідно зі статтею 55 Закону №796-XII.
Початкова величина зниження пенсійного віку (на 3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період. При цьому максимальна межа зниження пенсійного віку відповідно до положень абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII становить 6 років, незалежно від того застосовувалась початкова величина зменшення пенсійного віку до таких осіб чи ні.
Аналогічні висновки щодо застосування наведених вище правових норм викладено у постановах Верховного Суду від 07 травня 2024 року у справі №460/38580/22, від 24 травня 2024 року у справі №460/17257/23, від 18 вересня 2024 року у справі №240/6201/23, від 16 жовтня 2024 року у справі №140/14380/23.
Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-ІV, затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1, далі - Порядок №22-1).
Пунктом 4.7 розділу ІV Порядку №22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Згідно з підпунктом 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, такі документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку: потерпілим від Чорнобильської катастрофи:
для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення;
для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;
посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”).
Відповідно до пункту 2.22 розділу II Порядку №22-1 для підтвердження інформації про місце проживання особа може надавати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України “Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні”.
Документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та надають право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (частина 3 статті 65 Закону №796-XII).
Відповідно до статті 15 Закону №796-XII довідка про період проживання, роботи на цих територіях, є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.
Отже, єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».
Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 28.03.2018 у справі №333/2072/17, від 08.05.2018 у справі №708/1022/17, від 31.10.2019 у справі №212/12245/13-а та в силу приписів ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України враховується судом при вирішенні даної справи.
Видача посвідчень проводиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з абз. 6 п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 №51 "Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (яка була чинною на момент видачі позивачу первинного посвідчення) (далі Порядок - №51) передбачено, що особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видаються посвідчення коричневого кольору, серія В.
Відповідно до п. 2 Порядку №51, посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", іншими актами законодавства.
Зазначене кореспондується зі змістом частини 3 статті 65 Закону №796-ХІІ, згідно з якою посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.
Як встановлено з матеріалів справи, позивачу посвідчення позивачу видане уповноваженим на те державним органом, який при видачі зазначеного посвідчення перевіряв достовірність поданих позивачем документів.
Наявність у позивача посвідчення особи, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи підтверджує факт проживання або роботи станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, оскільки наведена обставина є умовою для видачі такого посвідчення.
Вказана позиція суду узгоджується з висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 07.05.2024 у справі №460/38580/22, від 24.05.2024 у справі №460/17257/23, яких виснував, що наявність у позивача посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), умовою видачі якого було факт проживання або роботи станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, дає підстави для зменшення пенсійного віку у загальному порядку – на один рік за кожних два роки проживання/роботи у зоні гарантованого добровільного відселення.
В матеріалах справи відсутні докази, що посвідчення, видане позивачу, визнане недійсним.
Також, із відомостей паспорта громадянина України вбачається, що позивач ОСОБА_1 народилася в селі Сошичне Камінь-Каширського району Волинської області (а.с.5).
З довідки Сошичненської сільської ради від 19.02.2025 №403 (а.с.10) слідує, що ОСОБА_1 з 02.03.1971 по 01.10.1988 та з 26.08.1989 по даний час дійсно зареєстрована та проживає по АДРЕСА_1 . Довідка видана на підставі погосподарських книг за 1971-2025 роки, будинкових книг №113, №143 для реєстрації громадян по АДРЕСА_1 (а.с.10).
Згідно з додатком 1 до Постанови №106 село Сошичне Камінь-Каширського району Волинської області включено у перелік населених пунктів, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській AEC, і віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
Позивач є потерпілою від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Волинською обласною державною адміністрацією (а.с.7).
Підставою для відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку згідно з рішенням ГУ ПФУ в Закарпатській області від 21.03.2025 №032950011957 вказано не підтвердження тривалості проживання на забрудненій території станом на 01.01.1993 – 3 роки.
Колегія суддів зазначає, що позивач надала довідку Сошичненської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області від 19.02.2025 №25 (а.с.10) про зареєстроване місце проживання в селі Сошичне Волинської області, зокрема, з 26.04.1986 по 10.09.1988, з 26.08.1989 по теперішній час. Докази місця проживання позивача у цей період в іншому населеному пункті відсутні.
Також з довідки Публічного акціонерного товариства “Українська залізниця” філія “Пасажирська компанія” виробничий підрозділ “пасажирське вагонне депо Ковель” від 12.03.2025 №27, судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.12.1989 працює в виробничому підрозділі пасажирське вагонне депо Ковель філії “Пасажирська компанія” акціонерного товариства “Українська залізниця” і займає посаду провідник пасажирського вагона у відділі резерв провідників цехи експлуатації. З 25.09.1991 по 07.08.1994 знаходилась по догляду за дитиною віком до трьох років (наказ від 27.09.1991 №456); з 08.10.1993 по 01.08.1996 знаходилась по догляду за дитиною віком до трьох років (наказ від 10.09.1993 №965).
Виходячи зі змісту апеляційної скарги, відповідачем до проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період проживання з 01.12.1989, оскільки місто Ковель відповідно до Постанови №106 не віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
Разом з тим, у період з 25.09.1991 по 01.08.1996 позивач перебувала у відпустках по догляду за дітьми до досягнення трирічного віку (з 25.09.1991 по 07.08.1994 та з 08.10.1993 по 01.08.1996), що підтверджується довідкою від 12.03.2025, копіями наказів від 27.09.1991 №465, від 10.09.1993 №965, свідоцтвами про народження дітей серії НОМЕР_2 ( ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ), серії НОМЕР_3 ( ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) – а.с.11-14.
Апеляційний суд погоджується, що відповідачем не може заперечуватися факт проживання позивача за місцем реєстрації у селі Сошичне під час перебування у відпустках по догляду за дітьми до досягнення ними трьох років.
Таким чином, за вказаними обставинами період проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 (з 26.04.1986 по 01.10.1988, з 26.08.1989 по 01.10.1989; з 25.09.1991 по 01.01.1993) сумарно становить 3 роки 11 місяців 20 днів.
Також, згідно з довідкою Сошичненської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області від 19.02.2025 №25 позивач, що є потерпілою від Чорнобильської катастрофи, має право на застосування початкової величини для зниження пенсійного віку (на 3 роки), оскільки проживала у селі Сошичне Волинської області з 26.04.1986 по 01.10.1986, а з огляду на сукупний період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, позивач має право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку на 6 років (максимальна величина).
Умова щодо страхового стажу для призначення пенсії у випадку позивача також виконується (обчислений органом Пенсійного фонду безспірний страховий стаж становить 34 років 10 місяці 11 днів).
Колегія суддів враховує вищенаведене та вважає, що наявність у позивача посвідчення “Потерпілий від Чорнобильської катастрофи” у сукупності з іншими доказами дослідженими судом підтверджує факт проживання або роботи позивача станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивачка має право на пільги та компенсації, встановлені Законом №796-ХІІ, в тому числі і право на пенсію зі зниженням пенсійного віку.

Стосовно не зарахування до страхового стажу періоду навчання з 01.12.1989 по 06.03.1990, апеляційний суд зазначає наступне.
Статтею 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).
За приписами частини першої статті 56 Закону України “Про пенсійне забезпечення“ (далі - Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Частина третя статті 56 Закону №1788-XII передбачає, що до стажу роботи зараховується також: д) навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Таким чином, до страхового стажу прирівнюється весь трудовий стаж, набутий до 01.04.2004, зокрема, й періоди навчання за денною (очною) формою у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Статтею 62 Закону №1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637, зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 27.09.2022 №1058), відповідно до якого основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (абзац другий пункту 1, пункт 2 Порядку №637).
Пунктом 8 Порядку №637 обумовлено, що період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання. За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.
Згідно з матеріалами справи, пенсійний орган не зарахував до страхового стажу позивача період навчання на курсах по підготовці провідників пасажирських вагонів у Львівській технічній школі з 01.12.1989 по 06.03.1990.
Апелянт покликається на відсутність номера свідоцтва як на підставу не зарахування до страхового стажу спірного періоду.
Із записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_4 (а.с.15) встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 01.12.1989 була зарахована в штат дільниці і направлена на тримісячні курси по підготовці провідників пасажирських вагонів у Львівську технічну школу (запис №1); 01.12.1989 прийнята в групу підготовки провідників пасажирських вагонів (запис №2); 09.03.1990 направлена в розпорядження Ковельської дільниці по закінченню курсу навчання (запис №3); вказані записи не містять в собі виправлень, здійснені у послідовності та відповідності дати, номеру запису з посиланням на відповідний наказ, на підставі якого внесено відповідний запис.
Свідоцтвом від 06.03.1990 підтверджено, що у період з 01.12.1989 по 06.03.1990 позивач навчалася на курсах підготовки провідників пасажирських вагонів у Львівській технічній школі (а.с.6).
Суд першої інстанції вірно зазначив, що відсутність номера свідоцтва, не спростовує факту навчання позивача у вказаний період на курсах підготовки провідників пасажирських вагонів та не може слугувати підставою для відмови у зарахуванні такого періоду до страхового стажу. Зокрема, суд наголошує, що у даному свідоцтві містяться відомості про період навчання, наявний підпис керівника, відтиск печатки навчального закладу, та такі ж відомості підтверджено записами трудової книжки НОМЕР_4 .
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, зокрема за неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки, іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 21.02.2018 по справі №687/975/17, у якій зазначено, що на особу не може перекладатися тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, період з 01.12.1989 по 06.03.1990 навчання на курсах підготовки провідників пасажирських вагонів у Львівській технічній школі підтверджено записами трудової книжки та ці записи, є належними та допустимим доказами для підтвердження страхового стажу, а наведені відповідачем аргументи щодо неврахування спірного періоду при реалізації позивачем конституційного права на пенсійне забезпечення є безпідставними.
Колегія суддів апеляційного суду поділяє висновки суду першої інстанції, що достатнім і ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області від 21.03.2025 №032950011957, а також зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ з 03.03.2025, зарахувавши до страхового стажу період навчання з 01.12.1989 по 06.03.1990.
Інші доводи та аргументи скаржника, наведені ним у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.
Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення адміністративного позову.
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.
Міркування і твердження апелянта не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 року у справі № 140/3291/25 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Т. М. Димарчук 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	О. Б. Заверуха