154/799/26 
2/154/829/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 квітня 2026 м. Володимир
Володимирський міський суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Мушкета О.О.,
за участю секретаря судового засідання – Тивонюк А.О., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Володимирі цивільну справу за позовом виконавчого комітету Володимирської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:
У лютому 2026 року позивач - виконавчий комітет Володимирської міської ради, як орган опіки та піклування звернувся до Володимирського міського суду Волинської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Батьки дитини проживають окремо, їхні житлові будинки розташовані поруч. Неповнолітня ОСОБА_4 проживала із матір`ю ОСОБА_2 та бабусею ОСОБА_5 . Зі слів ОСОБА_6 , вона рідко відвідувала батька, оскільки той постійно знаходив різні причини для відмови у зустрічах. Зокрема, повідомляв, що не має належних житлово-побутових умов для прийому дитини, будинок потребує ремонту, а вівчарка, яка перебуває на подвір`ї, може становити для неї небезпеку.
Позивач вказує, що 05 вересня 2025 року, близько 23:30 ОСОБА_2 вигнала доньку з будинку. Дитина звернулася до батька з проханням впустити її, однак він відмовив і запропонував викликати поліцію. Коли прибула поліція, дитина перебувала одна на вулиці, налякана та розгублена. Мати відмовилася впустити доньку додому, а батько не відчиняв дверей та не відповідав на дзвінки. Бабуся також відмовилася прийняти дитину, посилаючись на втому.
Поліцією дитину було тимчасово поміщено до педіатричного відділення КП «Володимирського ТМО». До 08 вересня 2025 року жоден із батьків не відвідав її, тому 09 вересня 2025 року дитину поміщено у Волинський обласний притулок для дітей (м. Рожище), а 16 вересня 2025 року ОСОБА_7 влаштовано у сім`ю патронатного вихователя ОСОБА_8 , де вона перебуває дотепер.
Позивач зазначає, що упродовж усього часу батьки не виявляли бажання відвідати дитину чи налагодити з нею контакт. ОСОБА_1 неодноразово заявляв, що спілкуватиметься з донькою лише у разі, якщо стане її єдиним законним представником, проте жодних юридичних дій у цьому напрямі не вчинив. Батьки не співпрацюють із органами опіки, чинять перешкоди у проведенні обстеження умов проживання, не надають відомостей про матеріальне становище. У ОСОБА_1 є значна заборгованість за житлово-комунальні послуги, що свідчить про складне матеріальне становище.
Крім того, відповідачі не зверталися до відповідних органів із питанням повернення їм дочки та не виявляли належної ініціативи щодо відновлення сімейних відносин. Батьки самоусунулися від виховання та утримання дочки. Зі слів ОСОБА_6 вона щоденно телефонує батькові, оскільки він не має часу першим зателефонувати їй. Відповідач сказав дочці, що не забере її, однак причини не повідомляє. Також ОСОБА_4 повідомила, що мама їй не телефонувала жодного разу.
20 жовтня 2025 року обидва батьки не з`явилися на засідання комісії з питань захисту прав дитини, попри повідомлення про час і місце його проведення.
Позивач вказує, що усе вище викладене свідчить про байдужість відповідачів до долі дочки та злісне ухилення від виконання батьківських обов`язків відносно неї.
В даному випадку відповідачі злісно ухиляються від виконання батьківських обов`язків. Обставинами, які вказують на злісний характер такого ухилення від виконання батьківських обов`язків, можуть, зокрема, бути його тривалість, системність, багаторазовість, а також неодноразові звернення представників влади, освітніх, медичних та інших закладів, органів опіки та піклування, громадян з приводу неналежного виконання зазначених вище обов`язків.
Враховуючи вищевикладене та з посиланням на норми ст.ст. 164, 165 Сімейного кодексу України просять позбавити батьківських прав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відносно неповнолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 аліменти у розмірі 1/2 частки її заробітку/доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму відповідно до віку на утримання ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь установи або особи, під опікою якої перебуватиме малолітня.
Ухвалою судді від 24.02.2026 вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Володимирського міського суду від 05.03.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.
Представник позивача виконавчого комітету Володимирської міської ради — Сидорук Л.М. в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про можливість проведення судового засідання по справі за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити, поданий висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відносно неповнолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтримала у повному обсязі. 
Відповідачі ОСОБА_1 в судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи, будь – яких письмових заперечень щодо позову до суду не надавав, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надсилав, відзив не подав.
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, надала суду письмову заяву, в яких позовні вимоги визнала у повному обсязі, не заперечувала щодо їх задоволення та просила розглядати справу у її відсутності. 
Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.
Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та з`ясовувати позицію й обґрунтування відповідача.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15.02.2011 року, що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 15.02.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Володимир -Волинський міськрайонного управління юстиції Волинської області. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Володимир -Волинський Волинської області народилась ОСОБА_3 , батьками якої записані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 13.07.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Володимир -Волинський міськрайонного управління юстиції Волинської області. 
Неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 та бабою ОСОБА_10 . 
Відповідач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
З повідомлення заступника начальника відділу з превентивної діяльності Володимирського РВП ГУ НП у Волинській області, встановлено, що ОСОБА_2 30.11.2025 року, близько 04-00 год. Вчинила домашнє насильство відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На кривдницю складено адміністративні матеріалі. 
Відповідно до повідомлення Волинського обласного притулку для дітей за № 426 від 09.09.2025 року, з 08.09.2025 року у притулку перебуває неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , учениця 8 класу ЗЗСО «Володимирська гімназія № 3 Володимирської міської ради», як дитина яка залишилася без батьківського піклування.
Рішенням виконавчого комітету Володимирської міської ради Волинської області від 23.10.2025 року за № 377, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 влаштовано в сім`ю патронатного вихователя ОСОБА_12 та помічника патронатного вихователя ОСОБА_13 , терміном на 6 місяців.
Відповідно до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, затвердженого рішенням виконавчого комітету Володимирської міської ради №372 від 23.10.2025 року, діючи в інтересах неповнолітньої дитини, виконавчий комітет Володимирської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відносно неповнолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.
Відповідно до ч. 2,3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей є підставою для позбавлення їх батьківських прав щодо дітей.
Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. 
Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України викладених в п.п. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" встановлено, що розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
Тим самим, навіть визнання відповідного позову батьками не може бути основою для їх позбавлення батьківських прав. Адже такі дії самі по собі є неправозгідними, суперечать моральним засадам суспільства та не відповідають інтересам дитини (постанова КЦС від 10.112023 у справі № 401/1944/22).
У таких справах обов`язково досліджуватимуться інші обставини. Верховний Суд неодноразово підкреслював, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який йдуть лише у виняткових випадках. А головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку (постанова КЦС від 20.12.2023 у справі №522/20260/21). Саме ці докази і вважатимуться законними підставами для задоволення позову (постанова КЦС від 29.11.2023 у справі №607/15704/22).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Отже, при розгляді справ щодо позбавлення батьківських прав суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку наявні.
Матеріали справи мають достатні та переконливі докази, що негативно характеризують особливості матері та батька як осіб, що становлять реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачами своїми батьківськими обов`язками щодо дитини є наслідком винної поведінки відповідачів та є підставою для позбавлення їх батьківських прав.
З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку про обґрунтованість позову в частині вимог про позбавлення батьківських прав відповідачів відносно їх неповнолітньої доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки судовим розглядом встановлено факт ухилення відповідачів від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини. Крім цього, суд звертає увагу на те, що з моменту відібрання дитини та влаштування її в іншу сім`ю відповідачі жодного разу не зверталась до відповідних органів з питань пов`язаних із поверненням дитини у свою сім`ю. 
Також суд зазначає, що у відповідності до вимог ст.169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
Відповідно до ч. 3 ст. 166 Сімейного кодексу України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. 
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості (принцип 6).
Згідно з вимогами ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Згідно із Законом України «Про державний бюджет на 2025 рік» з 01 липня 2025 року розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років становить 3196 гривень.
Положеннями ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України слідує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Крім того, за змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незважаючи на розірвання шлюбу чи проживання окремо від дитини.
Частиною 1 ст. 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, зокрема: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , будучи батьками неповнолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , участі в її матеріальному утриманні не беруть. Фактично дитина перебуває на повному утриманні і вихованні у сім`ї патронатного вихователя ОСОБА_8 , які займаються їх вихованням, утриманням та розвитком. 
Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що слід стягувати з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь особи або на рахунок закладу, де буде утримуватися дитина, аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі по 1/4 частки їх заробітку/доходу з кожного, але не менше 50% прожиткового мінімуму відповідно до віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягувати з дня пред`явлення позову. 
Відповідно до положення п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що позивач був звільнений від сплати судового збору за подання позову в інтересах малолітніх дітей.
Згідно із ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже з відповідачів в дохід держави слід стягнути судовий збір в сумі 2662,40 грн., в рівних частках, тобто по 1 331,20 грн. з кожного, за позовну вимогу про позбавлення батьківських прав та за позовну вимогу про стягнення аліментів. 

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 141, 247, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 141, 150, 164, 165, 166, 180, 181, 183 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», суд -
УХВАЛИВ:
Позов виконавчого комітету Володимирської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задовольнити.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , позбавити батьківських праввідносно неповнолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . 
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь особи або на рахунок закладу, де буде утримуватися дитина, аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягувати з 23.02.2026 року, до досягнення дитиною повноліття.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь особи або на рахунок закладу, де буде утримуватися дитина, аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягувати з 23.02.2026 року, до досягнення дитиною повноліття.
Рішення підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів в межах платежу за один місяць.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , в дохід держави судовий збір в сумі 2 662,40 грн., в рівних частках, тобто по 1 331,20 грн. з кожного відповідача. 
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Виконавчий комітет Володимирської міської ради, юридична адреса: Волинська область, м. Володимир, вул. Данили Галицького,5, ЄДРПОУ 04051282.

Відповідач: 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 

Суддя: Олександр МУШКЕТ