Справа № 167/267/26
Номер провадження 1-кп/167/69/26

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2026 року м. Рожище

Рожищенський районний суд Волинської області у складі:
головуючого судді      ОСОБА_1 , 
з участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_2 ,
обвинуваченого      ОСОБА_3 ,
прокурора       ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Рожищенського районного суду Волинської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 12026030590000050, про обвинувачення
ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 
в с. Незвір Рожищенського району Волинської області, українця, громадянина України,
з середньою освітою, одруженого, непрацевлаштованого, не судимого, проживає
у АДРЕСА_1 ,
за ч. 1 ст. 369, ч. 1 ст. 382 Кримінального кодексу України (далі – КК),

в с т а н о в и в :

27 січня 2026 року інспектор СРПП ВПД № 1 (м. Рожище) Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_5 та поліцейський СРПП ВПД № 1 (м. Рожище) Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_6 , будучи у форменому одязі зі знаками розрізнення, отримавши табельну вогнепальну зброю та спеціальні засоби, на патрульному автомобілі марки «Renault» (н.з. НОМЕР_1 ) з 8 год. 27 січня 2026 року до 8 год. 28 січня 2026 року заступили на чергування відповідно до розстановки нарядів ВПД № 1 (м. Рожище) Луцького РУП ГУНП у Волинській області.
В силу положень Закону України «Про Національну поліцію» та посадових інструкцій, затверджених начальником Луцького РУП ГУНП у Волинській області, згідно яких поліцейські, зокрема складають у межах компетенції протоколи про адміністративні правопорушення та здійснюють у визначених законом випадках провадження у справах про адміністративні правопорушення, поліцейські СРПП ВПД
№ 1 (м. Рожище) Луцького РУП ГУНП у Волинській області постійно здійснюють функції представників влади та є службовими особами.
У ході здійснення контролю за безпекою дорожнього руху, виконуючи свої службові обов`язки, вказані поліцейські 27 січня 2026 року приблизно о 18 год. 28 хв. на вул. Зеленій у сел. Дубище Луцького району Волинської області, реагуючи на можливе порушення Правил дорожнього руху, зупинили транспортний засіб – автомобіль марки «Nissan» (д.н.з. НОМЕР_2 ) з неосвітленим номерним знаком під керуванням
 ОСОБА_3 . Далі, того ж дня приблизно о 18:50 в ході спілкування та складання адміністративних матеріалів  ОСОБА_3 , перебуваючи в салоні службового автомобіля марки «Renault» (н.з. НОМЕР_1 ), умисно з метою уникнення передбаченої законом відповідальності за керування транспортним засобом з неосвітленим номерним знаком та керування транспортним засобом особою, яка позбавлена права керування транспортними засобами, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за пропозицію надання та надання службовій особі неправомірної вигоди, надав інспектору СРПП ВПД № 1 (м. Рожище) Луцького РУП ГУНП у Волинській області
 ОСОБА_5 та поліцейському СРПП ВПД № 1 (м. Рожище) Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_6 неправомірну вигоду в розмірі 2000 грн. за непритягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121-3, ч. 4 ст. 126 КУпАП.
Крім того, 27 січня 2026 року о 18 год. 26 хв. на вул. Зеленій у сел. Дубище Луцького району Волинської області ОСОБА_3 , будучи позбавленим права керувати транспортними засобами на строк 1 рік відповідно до постанови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 8 липня 2025 року, яка набрала законної сили 21 липня 2025 року, за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1
ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП, достовірно знаючи про наявність вказаного судового рішення, з метою невиконання постанови суду щодо позбавлення права керування транспортними засобами, та маючи реальну можливість її виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» умисно керував транспортним засобом – автомобілем марки «Nissan» (д.н.з. НОМЕР_2 ), де його було зупинено поліцейськими.
У судовому засіданні обвинувачений  ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, відповідальність за які передбачена ч. 1 ст. 369, ч. 1 ст. 382 КК, визнав повністю та щиро розкаявся в скоєному. З його показань слідує, що у липні 2025 року дійсно судовим рішенням був позбавлений права керування транспортними засобами. У січні 2026 року їздив автомобілем марки «Nissan» в с. Незвір у власних справах, а коли повертався додому, то  ОСОБА_3 зупинили поліцейські через поломку підсвітки номера. Під час встановлення обставин справи правоохоронці виявили, що  ОСОБА_3 позбавлений права керування транспортними засобами, тому обвинувачений, перебуваючи в салоні службового автомобіля, для того, щоб вони не складали адміністративні матеріали, поклав для поліцейських між передніми сидіннями грошові кошти в сумі 2000 грн. Просив суд не досліджувати докази в справі, оскільки фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, що покладені в основу обвинувачення, є дійсними і він їх не оспорює. 
З урахуванням наведених показань, наданих у судовому засіданні обвинуваченим, та відсутності заперечень учасників судового провадження, суд, на підставі ч. 3
ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин справи інкримінованих ОСОБА_3 кримінальних правопорушень за ч. 1 ст. 369, ч. 1 ст. 382 КК стосовно дати, часу, місця, способу їх вчинення, мотивів, предметів, які при цьому застосовувалися, так як ці обставини учасниками судового провадження не оспорюються. Сумнівів у добровільності позиції учасників судового провадження немає. Судом роз`яснено, що у такому разі вони будуть позбавлені права оспорювати визнані фактичні обставини у апеляційному порядку.
Показання обвинуваченого, надані в суді, є послідовними, співвідносяться із фактичними обставинами справи, тому, суд визнає їх достовірними в частині встановлених фактичних обставин обвинувачення.
Отже, заслухавши і проаналізувавши показання обвинуваченого, суд доходить висновку про доведеність винуватості  ОСОБА_3 у вчененні: надання службовій особі неправомірної вигоди за невчинення нею в інтересах того, хто надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища – кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК; умисного невиконання постанови суду, що набрала законної сили, – кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1
ст. 382 КК.
Обираючи вид та міру покарання ОСОБА_7  суд враховує, що вчинені ним кримінальні правопорушення за характером посягають на правосуддя та службову діяльність, за ступенем суспільної небезпечності є нетяжкими злочинами однак з умисною формою вини, а також враховує дані, що характеризують особу обвинуваченого, досудової доповіді, та обставини, що пом`якшують покарання.
Обвинувачений ОСОБА_7 одружений, з середньою освітою, непрацевлаштований, вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у психіатричному та наркологічному кабінетах не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно та усвідомлює свою провину.
Пом`якшуючими покарання ОСОБА_7 обставинами є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
Згідно із досудовою доповіддю Луцького районного сектору № 2 філії Державної установи «Центр пробації» у Волинській області від 20 квітня 2026 року орган пробації зазначає про середню ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення і вважає, що виправлення ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства.
Наявність пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих покарання обставин, а також дані про особу, досудової доповіді, свідчать про те, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства і дає можливість суду призначити покарання за кожне кримінальне правопорушення окремо у виді штрафу ближче до мінімальної межі покарання. Водночас, виходячи із поняття судової дискреції, враховуючи конкретні обставини цього кримінального провадження та дії обвинуваченого ОСОБА_7 , на переконання суду доцільно до нього застосувати спосіб визначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань, який у цьому конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню обвинуваченого ОСОБА_7 та відповідатиме кінцевій меті покарання вцілому.
Відповідно до ч. 10 ст. 100 КПК застосування спеціальної конфіскації здійснюється тільки після доведення в судовому порядку стороною обвинувачення, що власник (законний володілець) грошей знав про їх незаконне використання.
За змістом ч. 1 ст. 96-1 КК спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші використані як засоби вчинення кримінального правопорушення.
Постановою слідчого СВ ВП № 1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області від 28 січня 2026 року 4 купюри номіналом по 500 грн. з серійними номерами
ЄД 2269494, КЗ 3298208, МО 6922118, ЛИ 1297470, які вилучені 27 січня 2026 року на передньому пасажирському сидінні службового автомобіля поліції на автодорозі Дубище-Носачевичі, визнано речовими доказами у кримінальному провадженні, а ухвалою слідчого судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 29 січня 2026 року на зазначені грошові кошти накладено арешт. Ці грошові кошти передані на відповідальне зберігання в АТ КБ «Приватбанк», що слідує з акту прийому-передачі майна на зберігання від 27 лютого 2026 року.
У цьому кримінальному провадженні повністю доведено, що володілець грошових коштів у розмірі 2000 грн. ОСОБА_3 знав про їх незаконне використання, вони використані ним як засоби вчинення кримінального правопорушення, яке скоєно умисно і за його вчинення передбачено основне покарання у виді позбавлення волі. У зв`язку з цим, необхідно застосувати спеціальну конфіскацію грошових коштів у сумі 2000 грн. у власність держави.
Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.
Отже, оскільки суд дійшов висновку про застосування спеціальної конфіскації грошових коштів в сумі 2000 грн., тому, відповідно до приписів ч. 4 ст. 174 КПК, арешт накладений на них, скасуванню не підлягає.
На підставі наведеного, керуючись ч. 3 ст. 349, статтями 368, 374 КПК, суд,-

у х в а л и в :

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 369, ч. 1 ст. 382 КК, і призначити йому покарання:
- за ч. 1 ст. 369 КК у виді штрафу в розмірі 1400 (однієї тисячі чотирьохсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 23800 (двадцять три тисячі вісімсот) гривень;
- за ч. 1 ст. 382 КК у виді штрафу в розмірі 600 (шестисот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10200 (десять тисяч двісті) гривень.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень ОСОБА_3 визначити шляхом часткового складання призначених покарань і призначити йому остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 1700 (однієї тисячі семисот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 28900 (двадцять вісім тисяч дев`ятсот) гривень.
Застосувати спеціальну конфіскацію грошових коштів у сумі 2000 (дві тисячі) гривень у власність держави.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав, передбачених
ст. 394 КПК, до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Рожищенський районний суд Волинської області.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після проголошення вручається обвинуваченому та прокурору і не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

С у д д я :           ОСОБА_1