П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/13968/25	

Категорія: 106000000	Головуючий у суді І інстанції: Попов В. Ф. час і місце ухвалення: письмове провадження, м. Одеса 	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача	Семенюка Г.В.	
суддів: 	Федусика А.Г.	
 	Шляхтицького О.І.	

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Служби безпеки України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії

в с т а н о в и В:

У травні 2025 року ОСОБА_1 , через свого представника Дяченка О. В., звернувся до суду першої інстанції з позовом до Служби безпеки України в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.08.2023 по 01.05.2025 включно;
- зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.08.2023 по 01.05.2025 у сумі 154 744 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач пояснив, що з 22.04.2022 по 04.08.2023 проходив військову службу в Службі безпеки України.
Відповідно до наказу від 28.07.2023 №948-ОС/дск позивача 04.08.2023 звільнено з військової служби через сімейні обставини.
Після звільнення, не погоджуючись з розміром виплаченого грошового забезпечення, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду, який рішенням від 14.11.2024 у справі №420/29412/24 зобов`язав відповідача здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення.
На виконання даного судового рішення, відповідач нарахував та виплатив 01.05.2025 113 526,99 грн. Проте, середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, передбачений статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) Служба безпеки України не нараховувала та не виплачувала, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2025 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позов задоволено частково.
Суд визнав протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.08.2023 до 01.05.2025.
Стягнув зі Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.08.2023 до 01.05.2025 у сумі 154 744,00 грн.
У задоволені іншої частини позову суд відмовив.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, представник Служби безпеки України подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Мотиви апеляційної скарги полягають у такому.
По-перше, скаржник звертає увагу, що тривалість періоду затримки (прострочення) виплати позивачу пов`язана не з його вимогою до роботодавця (відповідача) сплатити відповідні суми, а у зв`язку з розглядом Одеським окружним адміністративним судом позову ОСОБА_1 до відповідача про стягнення спірних сум (грошового забезпечення) при звільненні (з моменту прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі № 420/29412/24 (24.09.2024) до дати набрання законної сили рішенням у цій справі (17.04.2025) минуло 205 днів).
По-друге, остаточне судове рішення на підставі якого у відповідача виникло зобов`язання щодо перерахунку та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення набрало законної сили 17.04.2025 і вже 02.05.2025 відповідачем було перераховано на банківський рахунок позивача спірні суми перерахованого грошового забезпечення. Тобто, рішення суду було виконано без зволікань відповідачем у добровільному порядку.
По-третє, на думку скаржника, суд першої інстанції неправильно визначив період затримки розрахунку при звільненні (судом визначено з 05.08.2023 до 01.05.2025).
Так, як пояснює представник скаржника, зобов`язання по перерахунку грошового забезпечення виникло, в силу статті 14 КАС України, з моменту набрання остаточним судовим рішенням у справі № 420/29412/24 законної сили, тобто з 17.04.2025.
По-четверте, на думку скаржника, частина 1 статті 117 КЗпП України не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки передбачає відповідальність роботодавця за невиплату з його вини лише безспірних сум, а сам перерахунок грошового забезпечення був спірним, і право на нього остаточно визнано лише судом у справі № 420/29412/24. Відповідно, і санкція передбачена частиною 1 статті 117 КЗпП України за прострочення у вигляді стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, не може бути застосована до спірних правовідносин у даній справі.

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, справу судом апеляційної інстанції розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 22.04.2022 по 04.08.2023 проходив військову службу в Службі безпеки України.
На підставі витягу з наказу Служби безпеки України № 948-ОС/дск від 28.07.2023 ОСОБА_1 04.08.2023 звільнений у запас відповідно до пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2024 по справі №420/29412/24 зобов`язано Службу безпеки України здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення з 22.04.2022 по 31.12.2022, а також грошової допомоги для оздоровлення за 2022 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 6 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704, з урахуванням раніше проведених виплат та зобов`язано Службу безпеки України здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення з 01.01.2023 по 28.07.2023, а також одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової допомоги для оздоровлення, грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2023 рік, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 6 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704, з урахуванням раніше проведених виплат.
02.05.2025 з позивачем проведено розрахунок, на виконання наведеного судового рішення, у сумі 113 526,99 грн (а.с.22).
Водночас, Служба безпеки України не нарахувала та не виплатила середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що повний розрахунок із позивачем було проведено не у день його виключення зі списків особового складу 04.08.2023, а 02.05.2025, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.
У зв`язку з цим, на думку суду першої інстанції, є підстави для настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, суд першої інстанції указав, що середній заробіток за період з 05.08.2023 обчислюється із застосуванням статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, яка обмежує виплату середнього заробітку 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Суд першої інстанції, розрахувавши суму середньоденного заробітку позивача, яка становить 841 грн помножив на 184 календарних дні та отримав суму 154 744 грн (сума відшкодування за затримку розрахунку при звільненні).
Разом з цим, суд першої інстанції відзначив, що, з метою ефективного захисту прав позивача, на підставі частини другої статті 9 КАС України, є підстави вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім і необхідним (ефективним), а саме: шляхом стягнення зі Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.08.2023 до 01.05.2025 у сумі 154 744 грн.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідаючи на доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
За приписами частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Ця стаття також передбачає, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно статті 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати № 95», ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Стаття 12 цієї Конвенції встановлює, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведений відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Відтак, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів КЗпП України.
Верховний Суд у постанові від 06.07.2023 у справі № 580/3240/19 зазначив про те, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, індексація, компенсація за невикористані дні відпустки тощо)».
Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.
Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зроблено висновок, відповідно до якого під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Також у цій постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця.
Відшкодування ж передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Враховуючи, що повний розрахунок із позивачем було проведено не у день його виключення зі списків особового складу – 04.08.2023, а 02.05.2025, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, є підстави для настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати повного розрахунку при звільненні з наступного дня після звільнення, а саме: з 05.08.2023 і до 01.05.2025, оскільки 02.05.2025 кошти, на виконання судового рішення, були вже перераховані позивачу на його банківський рахунок.

У даному випадку рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2024 по справі №420/29412/24 лише підтвердило факт несвоєчасного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .
Набрання даним рішенням суду законної сили не змінює дату з якої починається факт затримки розрахунку при звільненні працівника.
У зв`язку з цим, відповідні доводи апеляційної скарги Служби безпеки України є неспроможними.
Далі колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Частиною 2 статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Отже, передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
Матеріали справи свідчать, що при звільненні зі Служби безпеки України позивачу не було виплачено грошове забезпечення у належному розмірі.
Грошове забезпечення у належному розмірі виплачено позивачу 02.05.2025 у сумі 113 526,99 грн на виконання судового рішення.
Отже, є правильним висновок суду першої інстанції, що при звільненні позивача зі служби відповідач не провів з ним повний розрахунок, що свідчить про недотримання суб`єктом владних повноважень вимог статті 116 КЗпП України та має наслідком застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив період затримки розрахунку при звільненні – з 05.08.2023 (наступний день після звільнення) по 01.05.2025 (день, що передує повному розрахунку).
Разом з цим, з 19.07.2022 набрав чинності Закон № 2352-IX, яким стаття 117 КЗпП України викладена в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».
Середній заробіток обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі – Порядок №100).
Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
З викладеного вбачається, що суд першої інстанції вірно розрахував середньоденну заробітну плату позивача, яка, відповідно до довідки №21/2-1784 від 27.05.2025 становить 841 грн.
Відповідно до статті 117 КЗпП України, шестимісячний період, у даному випадку, становить з 05.08.2023 по 04.02.2024 – 184 календарних днів.
Отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за 184 календарних дні становить 154 744 грн (841 х 184).
Водночас, колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції щодо неможливості зменшувати розмір відшкодування з 19.07.2022, оскільки законодавець обмежив відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні шістьма місяцями.
Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 відступила від висновку Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22 щодо неможливості застосування до спірних сум принципу співмірності.
ВП ВС зазначила, що розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові ВП ВС від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Отже, для цілей обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу встановленню підлягає:
(1) розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, обчислений за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100;
(2) загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат;
(3) частку коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; (4) частку коштів, яку не було виплачено позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних при звільненні виплат.
Тобто, в даному випадку стягненню на користь позивача підлягає такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах по справі № 560/5923/24 від 27 березня 2025 року, по справі № 620/7207/24 від 24 квітня 2025 року.
Для належного розгляду справи спочатку необхідно встановити загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат.
Так, з обставин справи вбачається, що невиплачена позивачу при звільненні сума грошового забезпечення становить 113 526,99 грн.
В матеріалах справи наявна довідка фінансово-економічного управління від 30.08.2024 №21/2-2280, яка підтверджує, що в серпні 2023 року, при виключенні ОСОБА_1 зі списків особового складу, йому було виплачено 57 518,02 грн (а.с.20-21).
Отже, загальна сума, яка належала позивачу при звільненні становить 171 045,01 грн (113 526,99 + 57 518,02).
З викладених розрахунків вбачається, що істотність частки несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення 113 526,99 грн від загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат становить 66,37 % (113 526,99 / 171 045,01 х 100).
Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів вважає можливим застосувати в даному випадку принцип пропорційності.
Як установлено вище, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який має бути нарахований та сплачений на користь позивача становить 154 744 грн.
Істотність частки несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення 113 526,99 грн від загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат становить 66,37 %.
Виходячи з принципу пропорційності, виплаті на користь позивача підлягає середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 113 522,57 грн, тобто 66,37 % від 171 045,01 грн.
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу пропорційності застосована Верховним Судом в постанові по справі № 420/12808/23 від 09 вересня 2025 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не урахувавши частку коштів, яку не було виплачено позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних при звільненні виплат, неправильно визначив суму стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції належить змінити, шляхом викладення абзацу третього його резолютивної частини в наступній редакції: «Стягнути зі Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.08.2023 по 01.05.2025 у сумі 113 522,57 грн».
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та дійшов помилкового висновку про необхідність стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні в сумі 154 744 грн.
Підстави для розподілу судових витрат за результатом розгляду апеляційної скарги, відповідно до статті 139 КАС України, відсутні.
Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 243, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Служби безпеки України – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2025 року – змінити, шляхом викладення абзацу третього його резолютивної частини в наступній редакції:
«Стягнути зі Служби безпеки України (код ЄДРПОУ 00034074) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.08.2023 по 01.05.2025 у сумі 113 522 (сто тринадцять тисяч п`ятсот двадцять дві) грн 57 коп.».
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		Г.В. Семенюк	
Судді	  	А.Г. Федусик   О.І. Шляхтицький