Справа № 128/1080/23
Провадження № 22-ц/801/545/2026, № 22-ц/801/528/2026
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю.Ф.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року	Справа № 128/1080/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Матківської М.В., Стадника І.М.
з участю секретаря судового засідання: Кахно О.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 128/1080/23 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення частки у праві спільної сумісної власності та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у спільному майні та стягнення коштів,
за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 12 грудня 2025 року 
та апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Путіліна Євгена Вікторовича на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 12 грудня 2025 року в частині відмови в задоволенні первісного позову та на додаткове рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 12 грудня 2025 року, ухвалене у складі судді Карпінської Ю. Ф., -
встановив:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, яка обґрунтована тим, що «відповідно до договору оренди землі від 05.06.2007, орендодавець Вінницька районна державна адміністрація надала орендарю ФОП ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером 0520682500:01:005:0001 площею 0,05 га, що розташована на автомобільній дорозі М-12 Львів-Кіровоград-Знам?янка 350+550 км (праворуч), терміном на 10 років для комерційних потреб – будівництво та обслуговування закладу торгівлі і громадського харчування на території Ксаверівської сільської ради, договір зареєстрований у Вінницькій регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України» по земельних ресурсах, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис №040782500001 від 04.09.2007. 01.01.2008 було розроблено робочий проєкт будівництва закладу громадського харчування. Відповідно до договору про спільну діяльність від 09.11.2008, сторона 1 – ОСОБА_2 , сторона 2 – ОСОБА_3 та сторона 3 – ОСОБА_1 домовилися, що вони разом зобов`язуються шляхом об`єднання майна, грошових коштів та зусиль спільно діяти з метою будівництва закладу громадського харчування на а/д М-12 Львів-Кіровоград-Знам?янка 350+550 км (праворуч) на земельній ділянці площею 0,05 га, яка розташована за адресою на території Ксаверівської сільської ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту). Згідно з п. 5.1 договору, грошові, майнові, інтелектуальні внески сторін, а також майно, створене або придбане сторонами в результаті спільної діяльності, складає їх спільну пайову власність, при цьому, частки сторін у спільному майні розподіляються пропорційно їх внескам у будівництво та облаштування об?єкту, вказаному в ч. 1 договору. 08.04.2009 ФОП ОСОБА_2 було надано дозвіл на виконання будівельних робіт. Відповідно до акту звірки №01 від 15.07.2009 до договору №01 про спільну діяльність від 09.11.2008, сторони погодилися з тим, що станом на 01.07.2009 внески грошових та матеріальних активів, згідно з договором від 09.11.2008, становлять: внесок ОСОБА_2 – 27 700 доларів США; внесок ОСОБА_3 – 44 200 доларів США; внесок ОСОБА_1 – 67 500 доларів США. У зв`язку із суттєвою зміною економічної ситуації в України та заради дотримання сторонами принципу проведення господарської діяльності на засадах самоокопування та самофінансування, протоколом №1 від 21.08.2012 сторони вирішили запропонувати ОСОБА_1 залучити власні кошти для завершення будівництва закладу громадського харчування з його сторони та надати згоду на вихід із складу учасників будівництва закладу – громадського харчування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Також було запропоновано ОСОБА_1 частково розрахуватися: ОСОБА_2 – 10 000 доларів США та 19 206 доларів США із відстрочкою до 01.04.2013; ОСОБА_3 – 10 000 доларів США та 32 550 доларів США із відстрочкою до 01.04.2013. Також ОСОБА_2 та ОСОБА_3 цим же протоколом було надано дозвіл ОСОБА_1 на закінчення будівництва закладу громадського харчування. Договором про розірвання спільної діяльності від 21.08.2012 сторони вирішили розірвати договір спільної діяльності від 09.11.2008 у зв`язку з економічною ситуацією в Україні та неможливістю здійснення своєї діяльності на принципах самоокуповання та самофінансування закладу громадського харчування. В зв?язку з цим сторони запропонували ОСОБА_1 закінчити незавершене будівництво закладу громадського харчування. Водночас кошти, які були витрачені на будівництво закладу громадського харчування ОСОБА_2 в сумі 29 206 доларів США, повернути частково, а саме: 10 000 доларів США – при підписанні договору, а 19 206 доларів США – з відстрочкою до 01.04.2013. Кошти, які були витрачені на будівництво закладу громадського харчування ОСОБА_3 в сумі 42 550 доларів США, повернути частково, а саме: 10 000 доларів США – при підписанні договору, а 32 550 доларів США – з відстрочкою до 01.04.2013. Після чого ОСОБА_1 буде надано право самостійного завершення будівництва закладу громадського харчування та введення його в експлуатацію. Письмовими доказами підтверджується сума витрачених коштів ОСОБА_1 на будівництво закладу громадського харчування, що складає 508 510,47 грн. Відповідно до Акту звірки №01 від 15.07.2009 до договору №01 про спільну діяльність від 09.11.2008, сторони погодилися із тим, що станом на 01.07.2009 внески грошових та матеріальних активів, згідно з договором від 09.11.2008, становлять: внесок ОСОБА_1 – 67 500 доларів США, станом на 14.03.2023 складає (36,56 за 1 долар США) 2 467 800 грн. Однак сторони своїх домовленостей, визначених договором про розірвання спільної діяльності від 21.08.2012, не дотримали, у зв?язку із чим добудувати заклад громадського харчування не було можливим. Разом з тим, внесок грошових та матеріальних активів ОСОБА_1 , згідно з договором від 09.11.2008, становив 67 500 доларів США. Згодом, відповідно до договору про розірвання спільної діяльності від 21.08.2012, ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 10 000 доларів США кожному. Таким чином, загальний внесок ОСОБА_1 на будівництво закладу громадського харчування складає 87 500 доларів США. В той же час, внесок ОСОБА_2 складає 19 206 доларів США, а внесок ОСОБА_3 – 32 550 доларів США. Дане будівництво є незавершеним, будівнича готовність 75%. Нерухоме майно, яке було предметом спільної діяльності, – заклад громадського харчування було згодом зареєстровано за ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 . Згідно з угодою про поновлення договору оренди землі від 13.03.2019, орендодавець Вінницька районна державна адміністрація поновила договір оренди землі, укладений з ФОП ОСОБА_2 , на земельну ділянку з кадастровим номером 0520682500:01:005:0001 площею 0,05 га терміном на 10 років для будівництво та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування на території Якушинецької сільської ради. Разом з тим, відповідачі не визнають його внесок у забудову закладу громадського харчування, у зв?язку із чим він вимушений звернутися до суду із даним позовом. 16.05.2019 він звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення часток у праві спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва, визнання права власності на частку в об`єкті нерухомості. Рішенням Вінницький районний суд Вінницької області від 28.11.2022 було відмовлено в задоволенні позову, оскільки суд вважав, що позивачем не визначено в заявлених позовних вимогах, на яку ж саме частку в дольовому еквіваленті (а не грошовому) він претендує. Саме визнання права власності за другою позовною вимогою можливе лише після прийняття об`єкту нерухомості до експлуатації, що на час розгляду справи не проведено, договір про розірвання спільної діяльності не відповідає вимогам статей 203 ЦК України. Тому він змушений повторно звертатися до суду. Висновком експерта за результатами проведення судової технічної та почеркознавчої експертизи у цивільній справі №127/13776/19 від 08.04.2021 за №7920/7921/20-21 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 у договорі про розірвання спільної діяльності від 21.08.2012 виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою з наслідуванням якомусь підпису ОСОБА_3 . Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28.11.2022 у справі № 127/13776/19, що набуло законної сили, судом встановлено, що ОСОБА_3 договір про розірвання спільної діяльності від 21.08.2012 не підписував, тому даний договір не створив належних юридичних наслідків. Тому просить визнати за ним право на 2/3 частки у праві спільної сумісної власності в будівлі закладу громадського харчування з прибудовою, незавершена будівництвом, готова на 75%, що знаходиться на а/д М-12 Львів-Кіровограл-Знам?янка 350+550 км (праворуч) на земельній ділянці площею 0,05 га, яка розташована на території Ксаверівської сільської ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту)».
06.06.2023 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у спільному майні та стягненні коштів. 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що «09.11.2008 сторонами у справі був укладений договір про спільну діяльність. Сторони за зазначеним договором зобов`язалися шляхом об`єднання майна, грошових коштів та зусиль спільно діяти з метою будівництва закладу громадського харчування на а/д М-12 Львів-Кіровогорад-Знам`янка, 350+550 км (праворуч) на земельній ділянці площею 0,05 га, яка розташована за території Ксаверівської сільської ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту). 15.07.2009 між сторонами був складений та підписаний акт звірки №01 до договору №01 про спільну діяльність від 09.11.2008. У цьому акті сторони підтвердили, що станом на 01.07.2009 внески грошових та матеріальних активів, згідно з договором від 09.11.2008, становлять: внесок ОСОБА_4 – 27 700 доларів США, внесок ОСОБА_3 – 44 200 доларів США, внесок ОСОБА_1 – 67 500 доларів США. В обґрунтування первісного позову ОСОБА_1 посилається на договір про розірвання спільної діяльності від 21.08.2012, хоч судовим рішенням, яке набрало законної сили, була встановлена обставина про те, що договір про розірвання спільної діяльності від 21.08.2012 є нікчемним договором. Вони категорично заперечують і сам факт укладення такого договору, і факт його виконання, і факт отримання від ОСОБА_1 будь-яких коштів за цим чи за будь-яким іншим договором. Таким чином, зазначені у договорі суми коштів при розрахунку часток сторін у праві спільної власності братися не можуть. Також не можуть бути взяті до уваги ті суми коштів, які начебто були витрачені одноособово ОСОБА_1 на будівництво після 21.08.2012. Жодних власних коштів після 15.07.2009 (дати укладення і підписання між сторонами акту звірки №01) у будівництво закладу громадського харчування ОСОБА_1 не вкладав, участі у його будівництві та утриманні не приймав. У ОСОБА_1 не було жодної необхідності у вкладенні таких коштів, оскільки усі без винятку будівельні роботи були проведені у виконання укладеного ОСОБА_2 договору підряду від 14.05.2008. Усі будівельні роботи, які були передбачені цим договором підряду, були завершені 19.10.2012, про що свідчить акт прийняття виконаної роботи, який був складений ОСОБА_2 та ОСОБА_5 Ті «будівельні роботи», які ОСОБА_1 начебто виконував після 19.10.2012 за власні кошти, просто не могли виконуватись з огляду на те, що вони вже були виконані відповідно до договору підряду від 14.05.2008. Одноособове вкладення коштів ОСОБА_1 обґрунтовує саме договором про розірвання спільної діяльності від 21.08.2012, зміст якого і надав йому право завершити будівництво закладу громадського харчування. Однак, з огляду на встановлений факт нікчемності цього договору, жодних прав та обов?язків для осіб, які зазначені сторонами цього договору, він створити не міг. У пункті 4.6. договору про спільну діяльність від 09.11.2008 чітко передбачено, що сторони цього договору зобов`язані сприяти виконанню будівельних робіт за своїм розсудом та за погодженням із іншими учасниками вибирати підрядника й субпідрядні організації. Таким чином, ОСОБА_1 не мав права на одноособове укладення будь-яких договорів, пов`язаних з будівництвом закладу громадського харчування, і якщо навіть припустити, що такі кошти ним вкладались, такі його витрати для інших учасників договору про спільну діяльність не можуть тягнути юридичних наслідків та створювати обов`язок щодо їхнього повернення чи врахування при визначенні розміру часток у спільній власності. Надані ОСОБА_1 документи, «які підтверджують його одноособові витрати» на будівництво спільною закладу громадського харчування, пов?язують лише договори підряду, які начебто укладались ним з ФОП ОСОБА_6 , оскільки лише у цих документах йдеться про виконання певних робіт у певному місці. Інші «документи» жодним чином не підтверджують «витрати» ОСОБА_1 , оскільки жодних «точок дотику» зі спільним закладом громадського харчування вони не містять. Однак і договори підряду, які були «укладені» ОСОБА_1 з ФОП ОСОБА_6 , не можуть слугувати доказом понесених витрат, оскільки до позовної заяви не були додані докази виконання цих договорів зі сторони «замовника», які підтверджували б оплату за цими договорами. Спір про розмір його частки у незавершеному будівництвом закладі громадського харчування вперше був порушений ОСОБА_1 у 2019 році, коли було відкрите провадження у справі № 127/13776/19. У своїй позовній заяві ОСОБА_1 дивним чином «забув згадати» про понесені ним одноособово витрати на спільне майно на суму понад півмільйона гривень. Лише після проведення у вказаній справі почеркознавчої експертизи, яка вказала на підробленість договору про розірвання спільної діяльності від 21.08.2012, ОСОБА_1 стало зрозуміло, що він не зможе за рахунок цього договору підтвердити понесення ним витрат на повернення іншим учасникам спільної діяльності по 10 000 доларів США (близько тих самих півмільйона гривень по курсу долара США до гривні на той час), дивним чином «відшукались» інші документи, які вказують на додаткові витрати, які були долучені ОСОБА_1 до його заяви про збільшення розміру позовних вимог від 06.09.2021. Сам по собі цей факт вже переконливо свідчить про те, що подані ОСОБА_1 «документи» про понесені ним витрати на будівництво спільного закладу громадського харчування після 2009 року є недостовірними та неналежними. Спільні витрати, які були понесені на будівництво спільного закладу громадського харчування після 15 липня 2009 року, це 77 000 грн, які були сплачені ОСОБА_2 23.08.2012, та 29 000 грн, які були сплачені ОСОБА_2 07.10.2012. Усі ці кошти були виплачені СПД ОСОБА_5 у виконання ним своїх обов?язків за договором підряду від 14.05.2008. Вони категорично не погоджуються із визначенням розміру частки ОСОБА_1 у незавершеному будівництвом закладі громадського харчування, яке він наводить у своїй позовній заяві. Більш того, у позові ОСОБА_1 не наведено жодного математичного обґрунтування того, чому його частка має становити саме 2/3. Відповідно до акту звірки №01 до договору №01 про спільну діяльність від 09.11.2008, станом на 01.07.2009 внески грошових та матеріальних активів, згідно з договором від 09.11.2008, становлять: внесок ОСОБА_2 – 27 700 доларів США, внесок ОСОБА_3 – 44 200 доларів США, внесок ОСОБА_1 – 67 500 доларів США. Наведені суми внесків є узгодженими між сторонами станом на 01.07.2009 і з цього приводу між сторонами спору немає. ОСОБА_3 стверджує, що додаткових коштів у створення спірного незавершеного будівництвом об`єкта нерухомого майна він не вкладав, а посилання на таке вкладення ОСОБА_1 є безпідставними, тому частки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є незмінними. ОСОБА_2 після 01.07.2009 були додатково внесені власні кошти у загальній сумі 106 000 (77 000+29 000) у створення незавершеного будівництвом об`єкта нерухомого майна, тому його частка у грошовому вираженні має бути збільшена на вказану суму. Так як актом звірки №01 до договору №01 про спільну діяльність від 09.11.2008 сторони визначили розмір своїх вкладів у доларах США, для приведення усіх витрачених сторонами сум необхідно привести до спільного знаменника. Для цього внесені ОСОБА_2 кошти у гривнях мають бути переведені в долари США по курсу станом на день їх внесення. Згідно з роздруківкою з сайту Міністерства фінансів України, станом на 23.08.2012 і станом на 07.10.2012 курс гривні до долара США становив 7,993 гривень за 1 долар США. Таким чином, ОСОБА_2 додатково було внесено власних коштів в загальній сумі 13 261 ((77 000:7,993) + (29 000:7,993)) доларів США, а загальна сума внеску ОСОБА_2 становить 40 961 (27 700+13 261) долар США. Отже, загальна сума внеску усіх учасників спільної діяльності у створення незавершеної будівництвом будівлі закладу громадського харчування з прибудовою, готовністю 75%, становить 152 661 доларів США. За таких обставин, розмір частки кожного з учасників спільної діяльності у створенні спірного незавершеного будівництвом об`єкта нерухомого майна, яка є пропорційною до вкладу кожного з них, становить: ОСОБА_2 – 27/100, ОСОБА_1 – 44/100, ОСОБА_3 – 29/100. За таких обставин у суду є всі підстави визнати за ОСОБА_3 право власності на 29/100, а за ОСОБА_2 право власності на 27/100 незавершеної будівництвом будівлі закладу громадського харчування з прибудовою готовністю 75%, яке знаходиться на а/д М-12 Львів-Кіровоград-Знам?янка 350+550 км (праворуч) на земельній ділянці площею 0,05 га, розташованій на території Ксаверівської сільської ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту). Крім того, ОСОБА_2 у період часу з 2008 року до 2023 року були понесені витрати на утримання спільного з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 майна, які полягали у такому: витрати на оснащення закладу громадського харчування електропостачанням та витрати за користування електричною енергією на загальну суму 54 135 грн; витрати на оформлення договорів оренди земельної ділянки та оплату земельного податку на загальну суму 69 718 грн; витрати на охорону спільного незавершеного будівництвом об`єкту нерухомого майна на загальну суму 354 000 грн. Загальна сума понесених ОСОБА_2 витрат на утримання спільного майна становить 477 853 грн. Сума коштів, яка була сплачена ним за утримання спільного майна, має бути розподілена між усіма учасниками спільної часткової власності пропорційно до розміру часток кожного з них. ОСОБА_3 повністю відшкодована сума коштів, яка була витрачена ОСОБА_2 на утримання спільного майна і претензій до нього він не має. Натомість відповідач ОСОБА_1 відмовляється відшкодовувати йому витрати на утримання спільного майна пропорційно до розміру своєї частки, що становить 210 255,32 грн. За таких обставин у суду є всі підстави стягнути з ОСОБА_1 на його користь зазначену суму коштів як відшкодування понесених витрат на утримання майна. Тому просять визнати за ОСОБА_3 право власності на 29/100 незавершеної будівництвом будівлі закладу громадського харчування з прибудовою готовністю 75%, яка знаходиться на а/д М-12 Львів-Кіровоград-Знам?янка 350 + 550 км (праворуч) на земельній ділянці площею 0,05 га, що розташована на території Ксаверівської сільської ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту); визнати за ОСОБА_2 право власності на 27/100 незавершеної будівництвом будівлі закладу громадського харчування з прибудовою готовністю 75%, яка знаходиться на а/д М-12 Львів-Кіровоград-Знам?янка 350 + 550 км (праворуч) на земельній ділянці площею 0,05 га, розташованій на території Ксаверівської сільської ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту); ??стягнути з ОСОБА_1 на корись ОСОБА_2 210 255,32 грн як відшкодування понесених витрат на утримання майна».
Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою від 26.07.2023 прийняв до спільного розгляду з позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання частки у праві спільної сумісної власності зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у спільному майні та стягненні коштів.
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 12 грудня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення частки у праві спільної сумісної власності – залишено без задоволення.
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у спільному майні та стягнення коштів – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на утримання незавершеної будівництвом будівлі закладу громадського харчування з прибудовою, готовністю 75%, яка знаходиться на а/д М-12 Львів-Кіровоград-Знам?янка, км 350+550 (праворуч) на земельній ділянці площею 0,05 га, розташованій за адресою: Вінницька область, Вінницький район, територія Ксаверівської сільської ради (за межами населеного пункту), у загальній сумі 84 102 (вісімдесят чотири тисячі сто дві) грн 12 коп.
Решту зустрічних позовних вимог – залишено без задоволення.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на сплату судового збору в сумі 841 (вісімсот сорок одна) грн 02 коп.
Додатковим рішенням Вінницького районного суду від 12 грудня 2026 року Заяву ОСОБА_1 , подану та підписану представником згідно з ордером Путіліним Євгеном Вікторовичем, про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі № 128/1080/23 за позовною заявою позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення частки у праві спільної сумісної власності та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у спільному майні та стягнення коштів залишено без задоволення.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у позові ОСОБА_1 та відмови у зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовільнити частково, а зустрічний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_3 задовільнити повністю та визнати за ОСОБА_3 право власності на 29/100 незавершеної будівлі закладу громадського харчування з прибудовою, готовністю 75%, яка знаходиться на а/д М -12 Львів-Кіровоград-Знам`янка, км 230+550 (праворуч) на земельній ділянці площею 0,05 га., яка розташована за адресою : Вінницька область, Вінницький район, територія Ксаверівської сільської ради ( за межами населеного пункту);
визнати за ОСОБА_2 право власності на 27/100 незавершеної будівлі закладу громадського харчування з прибудовою, готовністю 75%, яка знаходиться на а/д М -12 Львів-Кіровоград-Знам`янка, км 230+550 (праворуч) на земельній ділянці площею 0,05 га., яка розташована за адресою : Вінницька область, Вінницький район, територія Ксаверівської сільської ради ( за межами населеного пункту);
визнати за ОСОБА_1 право власності на 44/100 незавершеної будівлі закладу громадського харчування з прибудовою, готовністю 75%, яка знаходиться на а/д М -12 Львів-Кіровоград-Знам`янка, км 230+550 (праворуч) на земельній ділянці площею 0,05 га., яка розташована за адресою : Вінницька область, Вінницький район, територія Ксаверівської сільської ради ( за межами населеного пункту);
Змінити рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 12 грудня 2025 року в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення коштів та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 210255,32 гривень, як відшкодування понесених витрат на утримання майна.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд вважав встановленими недоведені обставини, що мають значення для справи, судом не повністю з`ясовано обставини, що мають значення для справи. 
12 січня 2026 року на адресу Вінницького апеляційного суду від представника ОСОБА_1 – адвоката Путіліна Є.В. надійшла апеляційна скарга на рішення і на додаткове рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 12 грудня 2026 року, в якій просить призначити по справі судову будівельно-технічну експертизу, скасувати рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 12.1.2025 року в частині відмови в задоволенні первісного позову та постановити в частині нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право на частки у праві спільної сумісної власності в будівлі закладу громадського харчування літ «А» прибудови «А1», підвалу «п/А», незавершеного будівництва готовністю басейну літ «б/А», входу в підвал «в/п», балкону, ганку, реєстраційний номер 38340724, розташований на земельній ділянці кадастровий номер 0520682500:01:005:0001 в АДРЕСА_1 .
Скасувати рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 12.12.2025 року, в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на утримання незавершеної будівництвом будівлі закладу громадськог харчування з прибудовою, готовністю 75%, яка знаходиться на а/д М – 12 Львів-Кіровоград -Знам`янка, км 350+550 (праворуч) на земельній ділянці площею 0,05 га розташованій за адресою : Вінницька область, Вінницький район, територія Ксаверівської сільської ради ( за межами населеного пункту), у загальній сумі84102, 12грн та постановити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні зустрічного позову повному обсязі.
Скасувати додаткове рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 12.12.2025 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 документально підтверджені судові витрати.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд вважав встановленими недоведені обставини, що мають значення для справи, судом не повністю з`ясовано обставини, що мають значення для справи. 
Від представника ОСОБА_8 адвоката Путіліна Є.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення а апеляційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити у повному обсязі
16 лютого 2026 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_8 в якому просив апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
03 березня 2026 року представник ОСОБА_8 - адвокат Путілін Є.В. в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав, просив суд її задовольнити у повному обсязі, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Також підтримав клопотання про призначення судової будівельно-технічну експертизи.
Колегія суддів розглянувши вище зазначене клопотання, (із занесенням до протоколу судового засідання без винесення окремого процесуального документа), вирішила в задоволенні клопотання відмовити, оскільки вище зазначене клопотання неодноразово було предметом розгляду в суді першої інстанції та судом першої та апеляційної інстанції було встановлено, що необхідності призначати у даній справі будівельно-технічну експертизу відсутня.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_8 , просив суд його апеляційну скаргу задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача ОСОБА_3 – адвоката Усов Ю.В. в судове засідання заперечував щодо задоволення обох апеляційних скарг.
У судовому засіданні 03 березня 2026 року було оголошено перерву до 24 березня 2026 року.
23 лютого 2026 року на адресу суду надійшла заява від представника ОСОБА_8 адвоката Путіліна Є.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в зв`язку з хворобою ОСОБА_8 .
Положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань цивільного судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються і передбачають усталений порядок їх застосування. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (пункт 47 рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України», заява №19164/04).
Відповідно до частини 1 та 2 статті 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи суд апеляційної інстанції може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.
У попередньому судовому засіданні учасники справи було реалізоване право на продовження строку розгляду справи
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою апеляційного суду.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд, які викладені у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19).
Отже, апеляційний суд не зобов`язаний відкладати засідання через неявку сторін, навіть якщо причини неявки вказані як поважні, оскільки це не є перешкодою для апеляційного перегляду.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги на рішення суду, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав. 
Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що 05.06.2007 між Вінницькою районною державною адміністрацією (орендодавець) та фізичною особою – підприємцем ОСОБА_2 (орендар) укладено договір оренди землі, за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для комерційних потреб – будівництва та обслуговування закладу торгівлі і громадського харчування на території Ксаверівської сільської ради, за межами населеного пункту; в оренду продається земельна ділянка загальною площею 0,0500 га, в тому числі 0,05 га – під дорогами, з них 0,05 га – між зеленими насадженнями, за рахунок земель смуги відведення автомобільної дороги М-12 Львів – Кіровоград – Знам`янка, км 350 + 550 (праворуч) Служби автомобільних доріг у Вінницькій області «Укравтодор»; договір укладено на 10 років, починаючи з дати його державної реєстрації; орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі; орендну плату вносити на р/р 33211815700086, одержувач: Місцевий бюджет Ксаверівської сільської ради, код: 13050500, банк одержувача: ГУДКУ у Вінницькій області, МФО 802015, в розмірі 2 721 грн 24 коп. в рік, що підтверджується копією такого договору (т. 1 а.с. 102-105).
Згідно з копією акту передачі та прийому земельної ділянки в натурі (на місцевості), що передається в оренду фізичній особі – підприємцю ОСОБА_2 для комерційних потреб – будівництва та обслуговування закладу торгівлі і громадського харчування, від 05.06.2007, Вінницька районна державна адміністрація передає, а фізична особа – підприємець ОСОБА_2 приймає земельну ділянку загальною площею 0,05 га, в тому числі 0,05 га – під дорогами, з них 0,05 га – під зеленими насадженнями, за рахунок земель смуги відведення автомобільної дороги М-12 Львів – Кіровоград – Знам`янка, км 350 + 550 (праворуч) Служби автомобільних доріг у Вінницькій області «Укравтодор» (т. 1 а.с. 106).
19.03.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Акціонерна компанія Вінницяобленерго» в особі директора СО «Замостянські електричні мережі» ОСОБА_9 (власник), з однієї сторони, та ПП ОСОБА_2 (замовник), з іншої сторони, укладено договір про приєднання до електричних мереж №14-ю від 19.03.2008, що підтверджується копією такого договору (т. 1 а.с. 231).
09.11.2008 між ФОП ОСОБА_2 (сторона 1), ОСОБА_3 (сторона 2) та ОСОБА_1 (сторона 3) укладено договір про спільну діяльність, за умовами якого сторони за даним договором зобов`язуються шляхом об`єднання майна, грошових коштів та зусиль спільно діяти з метою будівництва закладу громадського харчування на а/д М-12 Львів-Кіровоград-Знам`янка, км 350+550 (праворуч) на земельній ділянці площею 0,05 га, яка розташована за адресою: Вінницька область, Вінницький район, територія Ксаверівської сільської ради (за межами населеного пункту); для досягнення мети спільної діяльності, визначеної в п. 1 цього договору, учасники здійснюють такі внески: грошові кошти та будівельні матеріали, необхідний будівельний інвентар та інструменти, будівельно-монтажні та інші будівельні роботи, право користування спеціальною будівельною технікою, технологічне обладнання та інвентар для закладу громадського харчування, професійні знання, трудові зусилля, ділова репутація та зв`язки, інтелектуальна власність, ідея створення закладу громадського харчування, розробка проекту (пункт 3.1 договору); станом на перше число кожного місяця учасники проводять підрахування внесених ними грошових та матеріальних активів з підписанням відповідних актів (пункт 3.2 договору); після завершення будівництва проводиться підрахунок внесених грошових та матеріальних активів та вираховується частка кожного учасника у спільній діяльності; учасники справи зобов`язані вживати заходів щодо найму відповідного персоналу для виконання робіт за даним, в межах своєї компетенції та за згодою інших учасників виступати представниками спільної діяльності сторін в державних органах й установах, інших підприємствах, організаціях, правоохоронних та судових органах, замовити розробку технічних умов та проектно-кошторисної документації на об`єкт, забезпечити проведення експертизи проекту та отримання позитивного висновку, отримати необхідні дозволи та погодження для будівництва, сприяти виконанню будівельних робіт по будівництву закладу громадського харчування, за своїм розсудом та за погодженням із іншими учасниками вибирати підрядника та субпідрядника; учасник 1 зобов`язується надати під забудову земельну ділянку площею 0,05 га, яка знаходиться за адресою: Вінницька область, Вінницькій район, територія Ксаверівської сільської ради (за межами населеного пункту) в смузі відведення а/д М-12 Львів-Кіровоград-Знам?янка, км 350+550 (праворуч) і яка має бути оцінена за ринковою вартістю; учасник 1 зобов`язується своєчасно сплачувати орендну плату за оренду земельної ділянки, вказаної в п .4.7 цього договору та не допускати припинення права користування нею на умовах оренди; забезпечити прийняття закінченого будівництвом об?єкта в експлуатацію (розділ 4 договору); грошові, майнові, інтелектуальні внески сторін, а також майно, створене або придбане сторонами в результаті спільної діяльності, складає їх спільну пайову власність, при цьому, частки сторін у спільному майні розподіляються пропорційно їх внескам у будівництво та облаштування об`єкту, вказаному в ч. 1 даного договору; передане учасниками майно підлягає оцінюванню, стає загальною частковою власністю та використовується в інтересах спільної діяльності (пункти 5.1, 5.2 договору), що підтверджується копією такого договору (а.с. 114-115).
08.04.2009 ФОП ОСОБА_2 надано дозвіл № НОМЕР_1 /А на виконання будівельних робіт з будівництва закладу громадського харчування на а/д Львів-Кіровогорад-Знаменка км 350 + 550 в с. Ксаверівці; строк дії дозволу – до 30.03.2011, що підтверджується копією такого дозволу (т. 1 а.с. 113).
У акті звірки №01 від 15.07.2009 до договору №01 про спільну діяльність від 09.11.2008 зазначено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які зобов`язалися шляхом об`єднання майна, грошових коштів та зусиль спільно діяти з метою будівництва закладу громадського харчування на а/д Львів-Кіровоград-Знам`янка, км 350+550 (праворуч) на земельній ділянці площею 0,05 га, яка розташована за адресою: Вінницька область, Вінницький район, територія Ксаверівської сільської ради (за межами населеного пункту), склали цей акт, про те, що станом на 01.07.2009 внески грошових та матеріальних активів, згідно з договором від 09.11.2008, становлять: внесок ОСОБА_2 – 27 700 доларів США, внесок ОСОБА_3 – 44 200 доларів США, внесок ОСОБА_1 – 67 500 доларів США, що підтверджується копією такого акту (т. 1 а.с. 181).
Відповідно до копії протоколу №1 зборів сторін по будівництву закладу громадського харчування від 21.08.2012, голова зборів ОСОБА_3 запропонував ОСОБА_1 залучити кошти для завершення будівництва закладу громадського харчування з його сторони та дати згоду на вихід зі складу учасників будівництва закладу громадського харчування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; запропонувати ОСОБА_1 частково розрахуватися: ОСОБА_2 – 10 000 доларів США та 19 206 доларів США з відстрочкою до 01.04.2013; ОСОБА_3 – 10 000 доларів США та 32 550 доларів США з відстрочкою до 01.04.2013; ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вирішили самостійно надати дозвіл по завершенню будівництва закладу громадського харчування стороні ОСОБА_1 після вирішення всіх фінансових питань зі сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 182).
Згідно з копією договору про розірвання спільної діяльності від 21.08.2012, « ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 склали договір, яким зобов`язувались шляхом об`єднання майна, грошових коштів та зусиль, спільно діяти з метою будівництва закладу громадського харчування за межами села Ксаверівської сільської ради, на площі 0,05 га земельної ділянки, яка була виділена підприємцю ОСОБА_2 в оренду на 10 років; обов?язки сторін не виконувались за відсутністю коштів для будівництва даного закладу та не велися ніякі переговори про подолання цієї фінансової нестабільної ситуації учасниками; внески учасників відображались в актах та проведенням перевірок по записах; учасники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вирішили розірвати договір від 09.11.2008 у зв`язку зміни економічної ситуації в Україні та неможливості здійснення своєї діяльності на принципах самоокуповування та самофінансування закладу громадського харчування; у зв`язку з викладеним запропоновано учаснику ОСОБА_1 закінчити незавершене будівництво закладу громадського харчування; кошти, які були витрачені на будівництво закладу громадського харчування ОСОБА_2 в сумі 29 206 доларів США, повернути частково, а саме: 10 000 доларів США при підписанні договору, а 19 206 доларів США з відстрочкою до 01.04.2013; кошти, які були витрачені на будівництво закладу громадського харчування ОСОБА_3 в сумі 42 550 доларів США, повернути частково, а саме: 10 000 доларів США при підписанні договору, а 32 550 доларів США з відстрочкою до 01.04.2013, після чого ОСОБА_1 буде надано право самостійно завершити будівництво закладу громадського харчування та ввод його в експлуатацію; заборгованість по договорам підрядчика та проектанта залишити за ОСОБА_1 » (т. 1 а.с. 183).
З ксерокопії витягу про державну реєстрацію прав №36439215 від 27.11.2012 убачається, що будівля закладу громадського харчування з прибудовою, незавершена будівництвом, готовністю 75%, розташована на земельній ділянці з кадастровим номером 0520682500:01:005:0001 за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності зареєстрована за ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 199-200).
12.03.2019 між Вінницькою районною державною адміністрацією (орендодавець) та фізичною особою – підприємцем ОСОБА_2 (орендар) укладено угоду про поновлення договору оренди землі, за умовами якої орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування (будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговування жителів територіальних громад Вінницького району (код КВЦПЗ 03.08) на території Якушинецької сільської ради (Якушинецька об`єднана територіальна громада с. Ксаверівка), за межами населеного пункту, кадастровий номер 0520682500:01:005:0001; в оренду передається земельна ділянка площею 0,0500 га для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування на території Якушинецької сільської ради (Якушинецька об`єднана територіальна громада с. Ксаверівка), за межами населеного пункту; на земельній ділянці знаходиться об`єкт незавершеного будівництва (станом на 2019 рік); нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 265 375 грн 81 коп., розроблена у 2018 році; угоду укладено на 10 років; орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 5% від нормативно-грошової оцінки на період – до введення в експлуатацію об`єкта, проте не більше 3-х років з дати державної реєстрації речових прав, що складає 14 209,25 грн в рік, та 10% - після введення об`єкта в експлуатацію, що складає 28 418,50 грн в рік, що підтверджується копією такої угоди (т. 1 а.с. 107-112).
Згідно з копією зведеного кошторисного розрахунку вартості будівництва від 05.03.2020, всього по кошторису 223 078,00 грн (т. 1 а.с. 165-180).
Відповідно до копії висновку експертів №7920/7921/20-21 від 08.04.2021 за результатами проведення судової технічної та почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 127/13776/19, підпис від імені ОСОБА_3 у договорі про розірвання спільної діяльності від 21.08.2021 виконаний рукописним способом без попередньої підготовки і технічних засобів; підпис від імені ОСОБА_3 у договорі про розірвання спільної діяльності від 21.08.2012 виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою, з наслідуванням якомусь підпису ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 191-198).
Вінницький районний суд Вінницької області рішенням від 28.11.2022 (справа № 127/13776/19) ухвалив «в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визначення часток у праві спільної сумісної власності на будівлю закладу громадського харчування з прибудовами, незавершену будівництвом, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання частки ОСОБА_1 на суму 87 500 доларів США та 502 250 грн, ОСОБА_2 на суму 19 206 доларів США, ОСОБА_3 на суму 32 550 доларів США – відмовити. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на відповідну частку у праві спільної сумісної власності на будівлю закладу громадського харчування з прибудовами, незавершену будівництвом, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 – відмовити», що підтверджується копією такого рішення (т. 1 а.с. 184-190).
Відповідно до копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна №325748541 від 14.03.2023, земельна ділянка з кадастровим номером 0520682500:01:005:0001, площею 0,05 га, належить на праві власності Вінницькій районній державній адміністрації; ОСОБА_2 має право оренди на земельну ділянку; будівля закладу громадського харчування з прибудовою, незавершена будівництвом, готовністю 75%, розташована на земельній ділянці з кадастровим номером 0520682500:01:005:0001 за адресою: АДРЕСА_1 , 27.11.2012 на праві приватної власності зареєстрована за ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 201-202).
На підтвердження понесення ОСОБА_1 витрат на будівництво закладу громадського харчування до позовної заяви долучені копії таких документів: договір підряду від 15.11.2012, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_6 , та акт здачі приймання виконаних робіт за договором між фізичною особою ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_6 від 29.11.2012 на суму 40 576,80 грн (т. 1 а.с. 116-118); видаткову накладну №84497 від 15.11.2012 на суму 26 097,14 грн (т. 1 а.с. 119); договір підряду від 12.10.2012, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_6 , та акт здачі приймання виконаних робіт за договором між фізичною особою ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_6 від 29.11.2012 на суму 35 044,45 грн (т. 1 а.с. 120-122); видаткову накладну №84343 від 12.11.2012 на суму 3 530,94 грн (т. 1 а.с. 123); видаткову накладну №81050 від 12.10.2012 на суму 17 710 грн (т. 1 а.с. 124); видаткову накладну №1065 від 12.08.2013 на суму 398,10 грн (т. 1 а.с. 125); акт надання послуг (виконання робіт) №8 від 18.10.2012 на суму 34 500 грн (т. 1 а.с. 126); накладну від 20.10.2012 на суму 7 847 грн (т. 1 а.с. 127); рахунок №.-000014955 від 22.10.2012 на суму 4 164 грн (т. 1 а.с. 128); видаткову накладну №1120 від 14.08.2012 на суму 103,50 грн (т. 1 а.с. 132); договір №1445-04 від 21.06.2012, укладений між ФОП ОСОБА_10 та ОСОБА_1 , на суму 38 917,53 грн (т. 1 а.с. 133); договір №2076-09 від 14.09.2012, укладений між ФОП ОСОБА_10 та ОСОБА_1 , на суму 25 969,61 грн; товарно-транспортну накладну №016269 від 29.06.2012 на суму 39 005,74 грн (т. 1 а.с. 140); товарно-транспортну накладну №016270 від 29.06.2012 на суму 6 234,80 грн (т. 1 а.с. 141); договір підряду від 03.07.2012, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_6 , та акт здачі приймання виконаних робіт за договором між фізичною особою ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_6 на суму 68 391 грн (т. 1 а.с. 142-144); розрахункові квитанції на суму 7 400,00 грн від 10.10.2012 та на суму 7 600,00 грн від 05.07.2012 (т. 1 а.с. 145); договір підряду від 20.09.2012, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_6 , та акт здачі приймання виконаних робіт за договором між фізичною особою ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_6 на суму 57 107,50 грн (т. 1 а.с. 146-148); видаткову накладну №80598 від 03.10.2012 на суму 25 760,00 грн (т. 1 а.с. 148 зі звороту); договір підряду №12 від 01.11.2012, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_6 , та акт здачі приймання виконаних робіт за договором між фізичною особою ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_6 , та акт приймання-передачі виконаної роботи до договору про виконання робіт №12 від 01.11.2012 на суму 5 000,00 грн (т. 1 а.с. 159-160); видаткову накладну №82230 від 22.10.2012 на суму 8 707,80 грн (т. 1 а.с. 161); договірну ціну на будівництво закладу на автодорозі Львів-Кіровоград-Знам?янка км 350+550 в с. Ксаверівка, що здійснюється в 2013 році, та акт приймання-передачі виконаних робіт від 28.02.2013 на будівництво закладу на автодорозі Львів-Кіровоград-Знам?янка км 350+550 в с. Ксаверівка, що здійснюється в 2013 році, на загальну суму 30 155,82 грн (т. 1 а.с. 162, 163); видаткову накладну №381 від 12.02.2013 на загальну суму 18 288,74 грн (т. 1 а.с. 164).
На підтвердження понесення ОСОБА_2 витрат за оснащення закладу громадського харчування електропостачанням та витрат за користування електричною енергію до зустрічної позовної заяви долучено акти, рахунки, чеки, квитанції та видаткові накладні на загальну суму 54 135,00 грн (т. 1 а.с. 232-250, т. 2 а.с. 1-35).
На підтвердження понесення ОСОБА_2 витрат на оформлення договорів оренди земельної ділянки та оплату земельного податку до зустрічної позовної заяви долучено чеки та квитанції на загальну суму 69 718,00 грн (т. 2 а.с. 44-76).
На підтвердження понесення ОСОБА_2 витрат на охорону спільного незавершеного будівництвом об`єкту нерухомого майна до зустрічної позовної заяви долучено копії договорів від 04.01.2013 та від 05.01.2015, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 , а також копії видаткових касових ордерів (т. 2 а.с. 88-89, 90-91, 93-114).
Згідно з частинами першою та четвертою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.
Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України та ч. 1 ст. 628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Установлено, що 09.11.2008 між ФОП ОСОБА_2 (сторона 1), ОСОБА_3 (сторона 2) та ОСОБА_1 (сторона 3) укладено договір про спільну діяльність.
Відповідно до ст. 1130 ЦК України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.
Згідно зі ст. 1131 ЦК України, договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.
Відповідно до ст. 1132 ЦК України, за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.
Згідно зі ст. 1133 ЦК України, вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.
У статті 1134 ЦК України визначено, що внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном. Ведення бухгалтерського обліку спільного майна учасників може бути доручено ними одному з учасників. Користування спільним майном учасників здійснюється за їх спільною згодою, а в разі недосягнення згоди – у порядку, що встановлюється за рішенням суду. Обов`язки учасників щодо утримання спільного майна та порядок відшкодування витрат, пов`язаних із виконанням цих обов`язків, встановлюються договором простого товариства.
Аналізуючи статті 1130-1134 ЦК України, можна дійти висновку, що укладення договору простого товариства є підставою виникнення спільної часткової власності на майно, виділене для спільної діяльності, а також створене в результаті її здійснення. Виняток із правила, закріпленого у частині першій статті 1134 ЦК України, може бути встановлено договором простого товариства, зокрема, в частині непоширення режиму спільної часткової власності на вклади учасників.
Оскільки ЦК України не встановлює порядку визначення розміру часток учасників простого товариства у спільній власності, такий розмір має встановлюватись за домовленістю сторін, а у разі спору – з урахуванням розміру вкладу кожного з учасників у спільну діяльність. При цьому частка у спільній власності, яка виникла на підставі договору простого товариства (в тому числі, у створеному майні), належить усім сторонам незалежно від того, які цінності майнового або немайнового характеру вносились окремими учасниками в якості вкладу.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 355 ЦК України, право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, просить «визнати за ним право власності на 2/3 частки у праві спільної сумісної власності в будівлі закладу громадського харчування з прибудовою, незавершена будівництвом готовністю 75%, що розташована на а/д М-12 Львів-Кіровогорад-Знам`янка км 350 + 550 (праворуч) на земельній ділянці площею 0,05 га, розташованій за адресою: Вінницька область, Вінницький район, територія Ксаверівської сільської ради (за межами населеного пункту)».
Водночас позивачі за зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , звертаючись до суду із зустрічною позовною заявою, просять «визнати за ОСОБА_3 право власності на 29/100 незавершеної будівництвом будівлі закладу громадського харчування з прибудовою готовністю 75%, яка знаходиться на а/д М-12 Львів-Кіровоград-Знам?янка 350 + 550 км (праворуч) на земельній ділянці площею 0,05 га, що розташована на території Ксаверівської сільської ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту); визнати за ОСОБА_2 право власності на 27/100 незавершеної будівництвом будівлі закладу громадського харчування з прибудовою готовністю 75%, яка знаходиться на а/д М-12 Львів-Кіровоград-Знам?янка 350 + 550 км (праворуч) на земельній ділянці площею 0,05 га, розташованій на території Ксаверівської сільської ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту); стягнути з ОСОБА_1 на корись ОСОБА_2 210 255,32 грн як відшкодування понесених витрат на утримання майна».
Зі змісту укладеного 09.11.2008 між ФОП ОСОБА_2 (сторона 1), ОСОБА_3 (сторона 2) та ОСОБА_1 (сторона 3) договору про спільну діяльність судом установлено, що сторони за зазначеним договором зобов`язалися шляхом об`єднання майна, грошових коштів та зусиль спільно діяти з метою будівництва закладу громадського харчування на а/д M-12 Львів-Кіровоград-Знам?янка, км 350+550 (праворуч) на земельній ділянці площею 0,05 га, яка розташована за адресою: Вінницька область, Вінницький район, територія Ксаверівської сільської ради (за межами населеного пункту).
Відповідно до п. 5.1 вищезазначеного договору про спільну діяльність від 09.11.2008, грошові, майнові, інтелектуальні внески сторін, а також майно, створене або придбане сторонами в результаті спільної діяльності, складає їх спільну пайову власність, при цьому, частки сторін у спільному майні розподіляються пропорційно їх внескам у будівництво та облаштування об`єкту, вказаному в ч. 1 даного договору.
Отже, для визначення розміру частки кожного зі сторін у справі у незавершеній будівництвом будівлі закладу громадського харчування готовністю 75%, яка знаходиться на а/д М-12 Львів-Кіровоград-Знам`янка, км 350+550 (праворуч) на земельній ділянці площею 0,05 га, яка розташована за адресою: Вінницька область, Вінницький район, територія Ксаверівської сільської ради (за межами населеного пункту), необхідно встановити розмір внеску у грошовому вираженні кожного із сторін у справі у створення зазначеного об`єкту нерухомого майна.
15.07.2009 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали акт звірки №01 до договору про спільну діяльність від 09.11.2008, у якому сторони домовилися, що станом на 01.07.2009 внески грошових та матеріальних активів, згідно з договором від 09.11.2008, становлять: внесок ОСОБА_2 – 27 700 доларів США, внесок ОСОБА_3 – 44 200 доларів США, внесок ОСОБА_1 – 67 500 доларів США.
Зазначені обставини сторони у справі не заперечують.
Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 у позовній заяві стверджує, що ним додатково у створення незавершеної будівництвом будівлі закладу громадського харчування з прибудовою було внесено 508 510,47 гривень, а позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 наполягає на тому, що ним додатково було внесено власних коштів в загальній сумі 106 000,00 грн, або 13 261 доларів США. 
І ОСОБА_1 , і ОСОБА_2 у своїх позовних заявах просять визначити їх частку у спірному об`єкті з урахуванням додатково внесених коштів.
Однак такі внески не можуть впливати на визначення розміру часток з огляду на таке.
Згідно з п. 4.6 договору про спільну діяльність від 09.11.2008, учасники договору зобов`язані сприяти виконанню будівельних робіт за своїм розсудом та за погодженням із іншими учасниками вибирати підрядника й субпідрядні організації.
Обґрунтовуючи одноособове вкладення власних коштів на будівництво закладу громадського харчування на а/д M-12 Львів-Кіровоград-Знам?янка, км 350+550 (праворуч) на земельній ділянці площею 0,05 га, яка розташована за адресою: Вінницька область, Вінницький район, територія Ксаверівської сільської ради (за межами населеного пункту), ОСОБА_1 посилається на договір про розірвання спільної діяльності від 21.08.2012, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Так, у договорі про розірвання спільної діяльності від 21.08.2012 зазначено, що « ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 склали договір, яким зобов`язувались шляхом об`єднання майна, грошових коштів та зусиль, спільно діяти з метою будівництва закладу громадського харчування за межами села Ксаверівської сільської ради, на площі 0,05 га земельної ділянки, яка була виділена підприємцю ОСОБА_2 в оренду на 10 років; обов?язки сторін не виконувались за відсутністю коштів для будівництва даного закладу та не велися ніякі переговори про подолання цієї фінансової нестабільної ситуації учасниками; внески учасників відображались в актах та проведенням перевірок по записах; учасники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вирішили розірвати договір від 09.11.2008 у зв`язку зміни економічної ситуації в Україні та неможливості здійснення своєї діяльності на принципах самоокуповування та самофінансування закладу громадського харчування; у зв`язку з викладеним запропоновано учаснику ОСОБА_1 закінчити незавершене будівництво закладу громадського харчування; кошти, які були витрачені на будівництво закладу громадського харчування ОСОБА_2 в сумі 29 206 доларів США, повернути частково, а саме: 10 000 доларів США при підписанні договору, а 19 206 доларів США з відстрочкою до 01.04.2013; кошти, які були витрачені на будівництво закладу громадського харчування ОСОБА_3 в сумі 42 550 доларів США, повернути частково, а саме: 10 000 доларів США при підписанні договору, а 32 550 доларів США з відстрочкою до 01.04.2013, після чого ОСОБА_1 буде надано право самостійно завершити будівництво закладу громадського харчування та ввод його в експлуатацію; заборгованість по договорам підрядчика та проектанта залишити за ОСОБА_1 »
Водночас рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 28.11.2022 (справа № 127/13776/19), яке набрало законної сили та копія якого долучена до позовної заяви, було установлено, що «одна зі сторін ОСОБА_3 договір про розірвання спільної діяльності від 21.08.2012 не підписував, даний договір не створив належних юридичних наслідків».
Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, враховуючи, що договір про розірвання спільної діяльності від 21.08.2012 не створив належних юридичних наслідків для його сторін, тобто вважається нікчемним, тому у ОСОБА_1 не виникло право самостійно завершити будівництво закладу громадського харчування та ввести його в експлуатацію, оскільки будь-які його внески у спільну діяльність мали бути зафіксовані станом на перше число кожного місяця у відповідних актах.
Крім того, ОСОБА_1 , бажаючи довести перед судом факт збільшення його частки у спільному майні, вказує на протокол зборів сторін по будівництву закладу громадського харчування від 21.08.2012.
Слід зазначити, що сторони у справі, уклавши договір про спільну діяльність від 09.11.2008, діяли як фізичні особи для досягнення спільної мети.
У вказаному договорі сторони визначились з його предметом і метою, із внесками учасників для досягнення цієї мети, з обов`язками учасників спільної діяльності, а також з порядком розподілу майна, яке буде створене у результаті їхньої спільної діяльності.
Згідно з ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Сторони, уклавши письмовий договір про спільну діяльність від 09.11.2008, визначились із формою такого договору.
Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до п. 10.1 договору про спільну діяльність від 09.11.2008, умови даного договору мають однакову зобов`язальну силу для сторін і можуть бути змінені за взаємною згодою з обов`язковим складанням письмового документу.
Отже, усі зміни до договору про спільну діяльність, або ж розірвання такого договору за взаємною згодою його сторін мали бути зафіксовані окремим письмовим договором. Лише за таких умов усі домовленості сторін договору мали б юридичну силу.
Згідно з п. 2.1 договору про спільну діяльність від 09.11.2008, сторони зобов`язуються, крім іншого, проводити спільні консультації, наради і таке інше для обговорення питань сумісної діяльності.
Зі змісту протоколу зборів сторін по будівництву закладу громадського харчування від 21.08.2012 убачається, що сторони провели обговорення певних питань та, не виключено, прийняли певне рішення.
Водночас усі питання, які обговорювались на таких зборах, та усі рішення, які були прийняті на зборах і не узгоджувались зі змістом договору про спільну діяльність від 09.11.2008, могли мати юридичну силу лише після закріплення таких рішень у письмовому договорі про зміну або розірвання договору про спільну діяльність.
Договір про розірвання спільної діяльності від 21.08.2012, яким ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги, свідчить, що після проведення зборів 21.08.2012, учасники спільної діяльності намагались закріпити свої домовленості належним чином шляхом укладення письмового договору, однак, зважаючи на те, що цей договір не був підписаний усіма його сторонами, домовленість між сторонами так і не була досягнута.
Крім того, протоколом №1 зборів сторін по будівництву закладу громадського харчування від 21.08.2012 зафіксовано обговорення умов, за яких один з його учасників, а саме: ОСОБА_1 , матиме можливість самостійно і на власний розсуд продовжити та закінчити будівництво закладу громадського харчування.
Передумовою для цього сторони визначили проведення повного розрахунку ОСОБА_1 з ОСОБА_2 у загальній сумі 29 206 доларів США та з ОСОБА_3 у загальній сумі 42 550 доларів.
Однак ОСОБА_1 не надано жодних доказів, які б свідчили про проведення повного розрахунку між сторонами, тому у ОСОБА_1 не виникло право на самостійне продовження та завершення будівництва закладу громадського харчування.
Крім того, з документів, наданих ОСОБА_1 на підтвердження понесення витрат на будівництво закладу громадського харчування, суд позбавлений можливості установити, що витрати, про які він зазначає, були понесені саме на будівництво закладу громадського харчування на а/д M-12 Львів-Кіровоград-Знам?янка, км 350+550 (праворуч) на земельній ділянці площею 0,05 га, яка розташована за адресою: Вінницька область, Вінницький район, територія Ксаверівської сільської ради (за межами населеного пункту).
У зустрічній позовній заяві позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 вказує, що після 01.07.2009 ним були додатково внесені власні кошти у загальній сумі 106 000 грн (77 000 грн + 29 000 грн) у створення незавершеного будівництвом об`єкта нерухомого майна, тому його частка у грошовому вираженні має бути збільшена на вказану суму.
Такі внески ОСОБА_2 також не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки відсутні докази, що такі внески були зафіксовані станом на перше число місяця у відповідному підписаному сторонами акті.
Враховуючи викладене, сторони договору про спільну діяльність від 09.11.2008 не довели належними доказами факт збільшення їхніх часток, порівняно із тими, які зафіксовано в акт звірки №01 до договору про спільну діяльність від 09.11.2008, у якому сторони домовилися, що станом на 01.07.2009 внески грошових та матеріальних активів, згідно з договором від 09.11.2008, становлять: внесок ОСОБА_2 – 27 700 доларів США, внесок ОСОБА_3 – 44 200 доларів США, внесок ОСОБА_1 – 67 500 доларів США.
Зазначені суми внесків є узгодженими між сторонами станом на 01.07.2009 та на даний час сторонами не оспорюються.
Отже, загальна сума внеску усіх учасників спільної діяльності у створення незавершеної будівництвом будівлі закладу громадського харчування з прибудовою, готовністю 75%, яка знаходиться на а/д М-12 Львів-Кіровоград-Знам?янка, км 350+550 (праворуч) на земельній ділянці площею 0,05 га, розташованій за адресою: Вінницька область, Вінницький район, територія Ксаверівської сільської ради (за межами населеного пункту), яка може бути взята судом до уваги, становить 139 400 доларів США.
Відповідно до п. 5.1 договору про спільну діяльність від 09.11.2008, грошові, майнові, інтелектуальні внески сторін, а також майно, створене або придбане сторонами в результаті спільної діяльності, складає їх спільну пайову власність, при цьому, частки сторін у спільному майні розподіляються пропорційно їх внескам у будівництво та облаштування об`єкту, вказаному в ч. 1 даного Договору.
За таких обставин, судом установлено, що розмір частки кожного з учасників спільної діяльності яка є пропорційною до вкладу кожного з них, у створенні незавершеного будівництвом об`єкта нерухомого майна, який знаходиться на а/д М-12 Львів-Кіровоград-Знам?янка, км 350+550 (праворуч) на земельній ділянці площею 0,05 га, розташованій за адресою: Вінницька область, Вінницький район, територія Ксаверівської сільської ради (за межами населеного пункту), становить: частка ОСОБА_2 – 20/100; частка ОСОБА_1 – 48/100; частка ОСОБА_3 – 32/100. 
Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.
Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.
До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.04.2023 (справа № 511/2303/19), а також Верховний Суд у постановах від 28.02.2023 (справа № 466/6895/19), від 14.06.2023 (справа № 753/1631/20).
Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва може бути визнаний об`єктом права власності із визначенням часток, якщо ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва дає можливість визначити окремі частини, що підлягають виділу та довести його будівництво до завершення.
Введення об`єкта в експлуатацію – це завершальний етап зведення об`єкта, що дозволяє отримати право власності і надає можливість підключення до інженерних мереж (обов`язкових для його повноцінного функціонування). Готовим до введення в експлуатацію вважається об`єкт архітектури або інженерна споруда, щодо якого закінчені всі роботи (будівельно-монтажні, оздоблювальні, пуско-налагоджувальні) і підготовлена (оформлена) належним чином вся виконавча документація.
Водночас у статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом наведеної норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (постанови Верховного Суду від 03.06.2020 у справі № 363/4852/17 та від 17.01.2024 у справі № 522/3999/23).
Таким чином, введення об`єкта нерухомості в експлуатацію – це вимога закону, як і державна реєстрація, що необхідна для юридичного оформлення права власності на цей об`єкт нерухомості.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, що мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
У частині другій статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, – є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач, – для відхилення його заперечень проти позову (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 по справі № 707/2882/19).
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх недоведеністю.
В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
У матеріалах даної справи відсутні відомості про введення в експлуатацію незавершеної будівництвом будівлі закладу громадського харчування з прибудовою, готовністю 75%, яка знаходиться на а/д М-12 Львів-Кіровоград-Знам?янка, км 350+550 (праворуч) на земельній ділянці площею 0,05 га, розташованій за адресою: Вінницька область, Вінницький район, територія Ксаверівської сільської ради (за межами населеного пункту). Відтак, зазначений об`єкт не має юридичного статусу нерухомого майна та вважається незавершеним будівництвом нерухомим майном. 
Слід зазначити, що у певних випадках, враховуючи ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва, можливості визначити окремі частини і за умови можливості довести до кінця будівництво об`єкта незавершеного будівництва, такий об`єкт може бути поділений з визначенням часток кожного на такий об`єкт. 
У постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 (справа №6-1443цс16) зроблено висновок, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.
Верховний Суд у постанові від 10.02.2021 (справа №445/442/16-ц) вказав, що допустимим доказом про технічну можливість поділу в натурі об`єкту нерухомого майна є висновок експерта або уповноваженого суб`єкта господарювання саме щодо технічної можливості такого поділу.
Враховуючи, що будівля закладу громадського харчування з прибудовою – незавершене будівництво не введене в експлуатацію, а судову будівельно-технічну експертизу відносно даного об`єкта нерухомості з урахуванням дійсних часток кожного з учасників у спільній діяльності не було проведено та про проведення саме такої експертизи жоден з учасників справи не подавав відповідне клопотання під час розгляду даної справи, що унеможливлює встановити ступінь готовності незавершеного будівництва станом на даний час, його вартість, а також не установлено, чи можливо довести до кінця будівництво та провести його поділ відповідно до дійсних часток кожного учасника спільної діяльності.
До прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, що унеможливлює його поділ.
Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.05.2024 (справа № 369/14186/17).
Також у матеріалах даної справи відсутні докази щодо матеріалів обладнання, які були використані в процесі всього будівництва закладу громадського харчування, у зв`язку з чим суд не може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку відповідно до їхній часток. Крім того, такі вимоги сторонами у справі не заявлялися.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 200/22329/14-ц зазначила, що «визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено», ця позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 28.02.2023 (справа №466/6895/19).
Тому суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що вимоги позовної заяви ОСОБА_1 та зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 і ОСОБА_3 щодо визнання права власності на частки незавершеної будівництвом будівлі закладу громадського харчування з прибудовою, готовністю 75%, яка знаходиться на а/д М-12 Львів-Кіровоград-Знам?янка, км 350+550 (праворуч) на земельній ділянці площею 0,05 га, розташованій за адресою: Вінницька область, Вінницький район, територія Ксаверівської сільської ради (за межами населеного пункту), слід залишити без задоволення.
У зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 вказує, що ним у період часу з 2008 року до 2023 року були понесені витрати на утримання спільного з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 майна, які полягали у такому: витрати на оснащення закладу громадського харчування електропостачанням та витрати за користування електричною енергією на загальну суму 54 135 грн; витрати на оформлення договорів оренди земельної ділянки та оплату земельного податку на загальну суму 69 718 грн; витрати на охорону спільного незавершеного будівництвом об`єкту нерухомого майна на загальну суму 354 000 грн. Загальна сума понесених ОСОБА_2 витрат на утримання спільного майна становить 477 853 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Таким чином, відповідні витрати повинні бути розподілені між сторонами, відповідно до їхніх часток у спільній частковій власності.
Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги – регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13.03.2019 (справа № 521/3743/17-ц), від 19.08.2020 (справа №703/2200/15-ц), від 15.04.2021 (справа №638/5001/17), від 07.02.2023 (справа №1527/2-109/11).
Тобто той із співвласників, який сплатив кошти за послуги, спрямовані на утримання спільного майна, в подальшому може пред`явити іншому із співвласників вимогу про стягнення в порядку регресу коштів, сплачених на утримання майна у відповідності до його частки в спільному майні.
Таким чином, сума коштів, яка була сплачена ОСОБА_2 за утримання спільного майна, має бути розподілена між усіма учасниками спільної часткової власності пропорційно до розміру часток кожного з них.
У зустрічній позовній заяві сторони вказують про те, що ОСОБА_3 . ОСОБА_2 повністю відшкодована сума коштів, яка була витрачена ним на утримання спільного майна, і майнових претензій ОСОБА_2 до ОСОБА_3 з цього приводу не має. Натомість відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 відмовляється відшкодовувати ОСОБА_2 витрати на утримання спільного майна пропорційно до розміру своєї частки, що становить 210 255,32 грн.
Водночас ОСОБА_1 , подаючи відзив на зустрічну позовну заяву, вказує, що до вимог, заявлених позивачем за зустрічним позовом, про стягнення додаткових витрат по утриманню майна за період з 2008 року до червня 2020 року, спливли строки позовної давності.
Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Наявність встановлених законом строків позовної давності забезпечує юридичну визначеність у розгляді спірних правовідносин сторін та прийнятті законних судових рішень.
Водночас, судом застосовується позовна давність лише після встановлення факту порушення права позивача, і у разі, якщо наявні підстави для задоволення позову, наступним є встановлення факту дотримання позивачем при поданні позову строків позовної давності.
Тобто, якщо не встановлено факту порушення права, суд має підстави для відмовив позові. У разі встановлення судом дійсного факту порушення права за наявності спливу строку позовної давності та за умови заявлення про це іншою стороною, суд відмовляє у позові на підставі спливу позовної давності, яка є самостійною для прийняття відповідного рішення.
Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Будь-яких заперечень щодо строків позовної давності та обґрунтування щодо незастосування судом таких строків ОСОБА_2 не подав.
Суд частково погоджується з твердженням сторони ОСОБА_1 , що за вимогами, заявленими позивачем за зустрічним позовом про стягнення додаткових витрат по утриманню майна, спливли строки позовної давності.
У постанові Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк дії карантину неодноразово продовжувався.
Закон України від 30.03.2020 №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням хвороби COVID-19», який набрав чинності 02.04.2020, продовжив позовну давність на період дії карантину. Також цей Закон доповнює розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У постановах Верховного Суду від 07.09.2022 (справа № 679/1136/21), від 20.04.2023 (справа № 728/1765/21), від 21.02.2024 (справа № 201/5016/21) зазначено, що «у пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Отже, пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30.03.2020 №540-IX продовжено позовну давність на строк дії карантину, який закінчив свою дію з 01.07.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Крім цього, у період дії карантину в Україні було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», строк якого неодноразово продовжувався та триває на даний час.
Закон України від 15.03.2022 №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнив розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
У пункті 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, в редакції Закону України №3450-IX від 08.11.2023, визначено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Отже, законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів.
Верховний Суд у постанові від 21.06.2023 (справа № 727/4133/22) дійшов висновку, що загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 (справа № 903/602/24) вказала, що коли позовна давність не спливла станом на 2 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року – на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року – на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. 
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ОСОБА_2 додаткові витрати по утриманню майна за три роки, що передували даті набрання чинності Законом України від 30.03.2020 №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням хвороби COVID-19», а саме: за період 2017-2023 роки.
Установлено, що витрати на утримання спільного майна пропорційно до розміру частки ОСОБА_1 за період 2008-2023 роки (15 років) становлять 210 255,32 грн, тому, відповідно, за кожний рік утримання спільного майна ОСОБА_1 , пропорційно до розміру його частки у майні, мав сплачувати кошти в сумі 14 017,02 грн (210 255,32 грн / 15 років).
Враховуючи, що суд дійшов висновку про застосування строку позовної давності за вимогою про стягнення додаткових витрат по утриманню майна, тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути витрати за період 2017-2023 роки, що у загальному розмірі становлять 84 102,12 грн.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку що вимогу ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 витрат на утримання спільного майна пропорційно до розміру частки ОСОБА_1 слід задовольнити частково, стягнувши з останнього кошти у загальній сумі 84 102,12 грн.Отже, враховуючи факт продовження загального строку позовної давності визначеного статтею 257 ЦК України, внаслідок введення карантину (п. 12 Перехідних положень ЦК України), а згодом воєнного стану (п. 19 Перехідних положень ЦК України) суд першої інстанції вірно зазначив, що загальний строк позовної давності в три роки продовжено та позивачем не пропущено при зверненні до суду із даним позовом.
Ухвалюючи додаткове судове рішення про відмову у задоволенні стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із матеріалів справи, у тому числі із рішення суду про відмову у задоволенні позову заявника а тому відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за останнім.
Доводи апеляційних скарг зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, що, в свою чергу, не дає підстав для висновку про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати, понесені скаржником, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за його рахунок.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,
постановив :

Апеляційні скарги відповідача ОСОБА_2 та представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Путіліна Євгена Вікторовича - залишити без задоволення.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 12 грудня 2025 року та додаткове рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 12 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:  І.В. Міхасішин

Судді: М.В. Матківська

І.М. Стадник