Справа № 420/25377/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 лютого 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бабенка Д.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно зі ст.262 КАС України адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, 
ВСТАНОВИВ:
28 липня 2025 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій позивач просить суд:
визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
У позові зазначається, що 19.06.2024, під час дії воєнного стану, позивач підписав з контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах сержантського і старшинського складу. 
Як вказує позивач, пунктом 3 вказаного контракту передбачено, що він є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на 1 (один) рік з 19 червня 2024 року по 18 червня 2025 року.
В подальшому, позивач зазначає, що він 02.07.2025 подав на ім`я безпосереднього командира рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тобто у зв`язку з закінченням строку служби. 
За твердженням позивача, йому відмовлено у задоволені вищевказаного рапорту про звільнення. У вказаній відповіді відповідач мотивував своє рішенням тим, що відповідно до абз.4 ч. 8 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено імперативну норму щодо продовження дії контракту на період дії воєнного стану. Також у відмові вказано, що відповідно до наказу начальника Відповідача від 19.06.2025 № 628-ОС Позивачу продовжено дію контракту понад встановлені строки з 19.06.2025 на період дії воєнного стану.
На переконання позивача, такі дії відповідача є протиправними.
Суд ухвалою від 11.08.2025 прийняв до розгляду позовну заяву, відкрив провадження у справі, вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановив сторонам строки для подання заяв по суті.
27 серпня 2025 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, який зареєстровано в суді 28.08.2025. 
Відповідач у відзиві, з покликанням на фактичні обставини справи зазначив, що позивач лише 30.06.2025 виявив бажання звільнитись з військової служби відпрацювавши відповідний рапорт (зареєстрований від 02.07.2025 за №28/48204/25- Вн), тобто після спливу 14 днів після закінчення строку дії контракту.
В свою чергу, відповідач не отримавши рапорт про намір щодо звільнення з військової служби до 18.06.2025 (тобто до закінчення строку дії контракту), з урахуванням положень частини 8 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (або як зазначено у відповіді – абз.4 ч.8 статті 23 Закону) прийняв наказ від 19.06.2025 № 628-ОС «Про особовий склад», згідно якого продовжено дію контракту понад встановлені строки з 19.06.2025 на період дії воєнного стану. 
На переконання представника відповідача, законодавчо визначені підстави для звільнення у позивача були наявні до 18.06.2025, до моменту закінчення контракту, і позивач виявивши бажання звільнитись мав подати рапорт саме до закінчення строку дії контракту. Станом на 19.06.2025 у позивача відсутні підстави визначені пунктом 3 частини п`ятої статті 26 Закону, відтак відповідач зобов`язаний продовжити дію контракту на період дії воєнного стану підстави. З огляду на викладене та у зв`язку з тим, що контракт позивача продовжений на період дії воєнного стану підстави для задоволення рапорту від 30.06.2025 (зареєстрований від 02.07.2025 за №28/48204/25-Вн) щодо звільнення з військової служби відсутні.
28 серпня 2025 року позивач подав відповідь на відзив, в якій наголосив, що висновки відповідача. Наведені у відзиві, не ґрунтуються на нормах закону.
Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, ознайомившись з відзивом та доданими до нього доказами, ознайомившись з відповіддю на відзив, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, і перевіривши їх доказами, суд встановив такі обставини.
Суд встановив, що ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
Відповідно до матеріалів справи, 19.06.2024 позивач уклав контракт на проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах сержантського і старшинського складу строком на 1 (один) рік з 19.06.2024 до 18.06.2025.
В подальшому, позивач звернувся до відповідача з рапортом від 30.06.2025 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовець не висловив бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Означений рапорт зареєстрований відповідачем 02.07.2025 за №28/48204/25-Вн.
Відповідач листом від 11.07.2025 повідомив позивача, що, відповідно до особової справи та контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського і старшинського складу (далі контракт), контракт укладений терміном на 1 (один) рік з 19 червня 2024 року по 18 червня 2025 року. 
Відповідно до абз.4 ч. 8 ст. 23 Закону №2232-ХІІ встановлено імперативну норму щодо продовження дії контракту на період дії воєнного стану. 
У листі від 11.07.2025 вказано, що, відповідно до наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 19 червня 2025 року № 628-ОС позивачу продовжено дію контракту понад встановлені строки з 19 червня 2025 року на період дії воєнного стану. Таким чином, термін дії контракту, який укладений терміном на 1 (один) рік з 19 червня 2024 року по 18 червня 2025 року не закінчився у зв`язку з тим, що продовжено дію контракту понад встановлені строки з 19 червня 2025 року на період дії воєнного стану.
Вважаючи, що відповідачем допущено протиправну відмову щодо звільнення з військової служби за закінченням контракту, позивач звернувся до суду з позовом.
Вирішуючи адміністративну справу та надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ, в редакції, чинній на час подання позивачем рапорту), здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2232-ХІІ, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Частиною другою цієї статті передбачено, що військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Згідно з частиною третьої статті 1 Закону №2232-ХІІ, військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною п`ятою цієї ж статті передбачено, що від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Стаття 26 Закону № 2232 визначає підстави звільнення з військової служби.
Так, приписами підпункту «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Тобто, приписами підпункту «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ закріплено, що звільнення з військової служби за закінченням строку контракту, може бути лише у випадку, коли такий контракт укладено під час дії воєнного стану.
З наведеного вбачається, що під час проведення мобілізації та дії воєнного стану не передбачена така умова звільнення з військової служби як закінчення строку дії контракту, який було укладено до початку воєнного стану.
Разом з тим, ч.7 статті 26 Закону №2232-ХІІ наголошує, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до пункту 2 частини восьмої статті 23 Закону №2232-ХІІ (в редакції станом на момент ухвалення наказу від 19 червня 2025 року № 628-ОС) під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки:
на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону;
до дня завершення виконання завдань в інтересах оборони України, безпосередньої участі у веденні воєнних (бойових) дій, у тому числі на території проведення антитерористичної операції, а також у районах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії держави, що формально чи фактично є учасником воєнних дій проти України;
на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
Отже, з приведених вище приписів статті 23 Закону №2232-ХІІ вбачається, що для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період дії воєнного стану, за виключенням випадків, передбачених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ.
При цьому, пунктом 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ не передбачено такої підстави звільнення з військової служби за контрактом під час проведення мобілізації та дії воєнного стану як закінчення строку дії контракту, який було укладено до початку воєнного стану.
Щодо порядку проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період, то він визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009.
Згідно з пунктом 2 Положення №1115/2009, громадяни проходять військову службу в Держприкордонслужбі в добровільному порядку або за призовом.
У відповідності до пункту 3 Положення №1115/2009, у добровільному порядку в Держприкордонслужбі громадяни проходять:
військову службу (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки;
військову службу за контрактом осіб рядового складу;
військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;
військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.
Із громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладається контракт.
Пунктом 17 Положення №1115/2009 передбачено, що з громадянином, який вступає на військову службу, укладається контракт - письмова угода, укладена відповідно до вимог, визначених цим Положенням, між громадянином і державою, від імені якої виступає уповноважений орган Держприкордонслужби, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.
Судом встановлено, що позивач проходить військову службу на підставі контракту від 19.06.2024, укладеному на строк 1 рік до 18.06.2025.
При цьому, відповідно до п.1 Контракту, за наявності бажання продовжити військову службу після закінчення строку дії контракту не пізніше ніж за три місяці до дня закінчення цього строку подати відповідний рапорт у порядку підпорядкування посадовій особі, уповноваженій укладати новий контракт.
З Рапортом про продовження контракту позивач не звертався.
Згідно з пункту 3 Контракту останній є строковим та укладений відповідно до строків, встановлених законодавством за погодженням сторін на один рік з 19.06.2024 до 18.06.2025.
Відповідно до п.4 Контракту встановлено, що зміни та доповнення вносяться тільки за згодою сторін у письмовій формі т не можуть суперечити законодавству.
Як вбачається з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 19.06.2025 №628-ОС, молодшому сержанту ОСОБА_1 продовжено дію контракту понад встановлені строки з 19 червня 2025 року на період дії воєнного стану. Підстава: Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами), затвердженого Законом України № 2102-Х від 24.02.2022.
Відповідно до ч.8 ст.23 Закону №2232-ХІІ, під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки: на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
Також, згідно з абзацу 9 пункту 41 Положення №1115/2009 передбачено, що під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період, визначений пунктом 2 частини дев`ятої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
Тобто, положення абзацу 9 пункту 41 Положення №1115/2009 передбачали виключення із правила, коли дія контракту продовжується понад встановлені строки, зокрема у випадку визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 
Суд звертає увагу, що у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Принцип «належного урядування» не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Відповідно до п.270 Положення №1115/2009 звільнення військовослужбовців з військової служби з підстав, передбачених частинами другою - шостою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», здійснюється:
1) начальниками органів охорони державного кордону, загонів Морської охорони, навчальних центрів, науково-дослідних установ, а також органів забезпечення, які мають право видання наказів по особовому складу, - усіх військовослужбовців, у військових званнях до майора (капітана 3 рангу) включно, які проходять військову службу в цих органах Держприкордонслужби;
2) начальниками регіональних управлінь, ректором вищого військового навчального закладу Держприкордонслужби - військовослужбовців, зазначених у підпункті 1 цього пункту, а також усіх військовослужбовців у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно, які проходять службу у структурних підрозділах регіонального управління та підпорядкованих йому органах, вищому військовому навчальному закладі відповідно;
2-1) керівником розвідувального органу Адміністрації Держприкордонслужби - усіх військовослужбовців у військових званнях до полковника (капітана 1 рангу) включно, які проходять службу в цьому розвідувальному органі (крім заступників керівника розвідувального органу Адміністрації Держприкордонслужби);
3) Головою Державної прикордонної служби України - військовослужбовців, зазначених у підпунктах 1 та 2 цього пункту, а також усіх військовослужбовців у військових званнях до генерал-лейтенанта (віце-адмірала) включно;
4) Президентом України - військовослужбовців у військовому званні генерала (адмірала).
Звільнення військовослужбовців, крім Голови Державної прикордонної служби України, здійснюється лише тими посадовими особами, у яких вони перебувають у прямому підпорядкуванні згідно з номенклатурою посад.
Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.
Разом з тим, позиція Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 245 КАС України, а саме: щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, висловлена у постановах від 04.09.2021 у справі №320/5007/20, від 14.09.2021 у справі №320/5007/20, від 23.12.2021 у справі №480/4737/19 та від 13.10.2022 у справі №380/13558/21.
Верховний Суд у постанові від 24.12.2019 у справі №823/59/17 зробив правовий висновок: «...повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.
Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку».
Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
Комітет Міністрів Ради Європи сформулював принципи, які слугують змістовими гарантіями ухвалення справедливого рішення. Здійснюючи дискреційні повноваження, адміністративний орган: переслідує лише ту мету, задля якої його наділено такими повноваженнями; дотримується принципу об`єктивності й безсторонності, враховуючи лише ті чинники, які стосуються конкретної справи; дотримується принципу рівності перед законом, не допускаючи несправедливої дискримінації; забезпечує належну рівновагу між несприятливими наслідками, які його рішення може мати для прав, свобод чи інтересів осіб, та переслідуваною при цьому метою; приймає своє рішення в межах строку, прийнятного під кутом зору питання, яке вирішується; забезпечує послідовне застосування загальних адміністративних приписів з одночасним врахуванням конкретних обставин кожної справи.
У пункті 2.4 Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року №3-рп/2016 ідеться про те, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України), одним з елементів якого є правова визначеність положень законів та інших нормативно-правових актів.
За правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005, із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці, неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).
Конституційний Суд України виходить із того, що принцип правової визначеності не виключає визнання за органом державної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості в особи передбачати дії цих органів.
Практика ЄСПЛ свідчить, що надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, та порядок її здійснення, з урахуванням законної мети цього заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (див. рішення від 02 листопада 2006 року у справі «Волохи проти України», від 02 серпня 1984 року у справі «Мелоун проти Сполученого Королівства»).
Отже, зважаючи на встановлену вище протиправність оскаржуваних дій, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог.
Суд вважає помилковим покликання відповідача на абз.4 ч. 8 ст. 23 Закону №2232-ХІІ, оскільки, як вже зазначено судом, ч.8 ст.23 Закону №2232-ХІІ передбачає, що під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки: на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
Суд також відхиляє як безпідставне твердження відповідача про те, що позивач подав рапорт після закінчення строку контракту, а тому не має право на звільнення з військової служби.
Так, відповідно до п.1 Контракту, за наявності бажання продовжити військову службу після закінчення строку дії контракту не пізніше ніж за три місяці до дня закінчення цього строку подати відповідний рапорт у порядку підпорядкування посадовій особі, уповноваженій укладати новий контракт.
Натомість, Контракт не передбачає звернення з рапортом про звільнення з військової служби до закінчення строку дії контракту.
Не містить таких положень підпункт «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ, а також Положення № 1115/2009.
Окрім того, суд вважає помилковим покликання відповідача у відповіді на рапорт позивача на висновки, що зазначені у справі 580/6654/24.
У справі №580/6654/24 суд встановив, що позивач звертався до відповідача із рапортом про продовження строку контракту.
Повертаючись до обставин цієї справи, суд зауважує, що ОСОБА_1 не звертався до відповідача із рапортом про продовження строку дії контракту.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про протиправність дій ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Враховуючи, що суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо відмови позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», з метою ефективного захисту порушеного права позивача, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог зобов`язального характеру шляхом:
зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) прийняти рішення про звільнення та виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно зі ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню.
Інші доводи відповідача по суті спірних правовідносин суд вважає спростованими вищенаведеними висновками.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивач згідно з п.12 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то розподіл судових витрат у цій частині не здійснюється.
Керуючись ст. 2, 5, 6, 72, 77, 90, 120, 139, 241-246, 258, 262, 293, 295 КАС України, суд 
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) прийняти рішення про звільнення та виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Дмитро БАБЕНКО