24.02.26
22-ц/812/527/26

Провадження №22-ц/812/348/26, №22-ц/812/527/26

П О С Т А Н О В А
Іменем України

24 лютого 2026 року       м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М., 
із секретарем судового засідання: Коростієнко Н.С.,
за участі представників позивача – адвоката Бондар Ю.О., відповідача – адвоката Ютовця О.О., 
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/5518/24 за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Заводський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Сухаревич Зінаїди Миколаївни у приміщенні цього суду 14 листопада 2025 року, та за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , яка підписана його представником адвокатом Бондар Юлією Олександрівною, на ухвалу того ж суду від 05 січня 2026 року, повні судові рішення складені в день їх ухвалення, за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Коханенко Ольги Григорівни про визнання договору дарування недійсним та зобов`язання скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно,

у с т а н о в и в :

У червні 2024 року  ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Коханенко О.Г., про визнання договору дарування недійсним та зобов`язання скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме.
Позов обґрунтовано тим, що ухвалою суду від 30 червня 2017 року у справі № 487/3091/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості накладено арешт, серед іншого на 1/4 частки у двокімнатній квартирі загальною площею 55.0 кв.м., житлова площа 30.9 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 18505899). Рішенням у цій справі позовні вимоги задоволено. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року у цій справі рішення змінено. На виконання вказаного рішення 07 грудня 2021 року відкрито виконавче провадження №67781456 про стягнення боргу у сумі 946894 грн. Відповідач, усвідомлюючи, що його майно перебуває під арештом, вирішив уникнути звернення стягнення на таке майно, під час розгляду справи 11 липня 2017 року уклав договір дарування, за яким передав належну йому 1/4 частку квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 своїй доньці – ОСОБА_3 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Коханенко О.Г. Оскільки договір дарування укладений між відповідачами через місяць після подачі позову про стягнення заборгованості, одразу після винесення ухвали про накладення арешту, відповідач усвідомлював та передбачав настання для нього наслідків, а саме - звернення стягнення на його майно, він умисно, маючи очевидно неправомірну та недобросовісну мету передав належну йому частку нерухомого майна у власність своїй доньці, що свідчить про фраудаторність договору дарування. Такий договір укладений між відповідачами з метою уникнення сплати боргу, унеможливлення виконання судового рішення про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на майно боржника, вчинення дій, які призвели до відсутності майна, на яке можна звернути стягнення. Відповідач явно діяв всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом і такими діями спричинив фіктивне зменшення обсягу свого майна аж до його відсутності взагалі, щоб було неможливо звернути стягнення та забезпечити права кредитора, тобто позивача. Позивач не має можливості забезпечити свої права як кредитора інакше, ніж як за рахунок звернення стягнення на нерухоме майно відповідача. В межах відкритого виконавчого провадження №67781456 виконавцем встановлено відсутність грошових коштів, банківських рахунків боржника та інших засобів, на які може бути звернено стягнення. Сам же боржник протягом тривалого часу з дня відкриття виконавчих проваджень(2-х років та 6-ти місяців) не сплатив жодної суми на погашення боргу та сум виконавчих витрат. Також під час перевірки зареєстрованого за боржником майна за даними єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 25 грудня 2023 року державному виконавцеві стало відомо, що інше належне відповідачеві нерухоме майно, на яке було накладено арешт ухвалою суду від 30 червня 2017 року, він також передав у власність за договорами дарування іншим особам.
Посилаючись на викладене, позивач просив: визнати недійсним договір дарування серія та номер 522 від 11 липня 2017 року про безоплатну передачу 1/4 частки квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 з власності ОСОБА_1 у власність ОСОБА_3 ; зобов`язати приватного нотаріуса Коханенко О.Г. скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 36093637 від 11 липня 2017 року та внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно; стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати. 
У відзиві на позовну заяву відповідачі заперечують проти позовних вимог, просили залишити позовну заяву без руху, застосувати строки позовної давності, відмовити у задоволенні позову. Так, відповідачі вказували, що позовну заяву подано без додержання вимог ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», а саме: необґрунтований розрахунок ціни позову, сплачено судовий збір в недостатньому розмірі, неправильно вказано процесуальний статус нотаріуса. Крім того зазначають, що позивач помилково стверджує, що нежитлове приміщення салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_2 належало ОСОБА_1 на час розгляду справи 487/3091/17. Відповідно до договору купівлі-продажу 1/2 частин нежитлових приміщень від 20 грудня 2014 р. ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_4 1/2 частку нежитлових приміщень, які знаходяться в АДРЕСА_2 . Сторони договору дарування діяли правомірно та добросовісно, договір відповідав їх дійсним намірам та був укладений з метою настання реальних наслідків. Він з дружиною досяг домовленості по утриманню доньки, а саме дружина самостійно утримувала доньку до досягнення нею 23 років, натомість ОСОБА_1 пообіцяв подарувати доньці 1/4 частку квартири по АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 не був обізнаний про наявність арешту спірного майна, перешкод для укладення договору не було, оскільки накладення арешту відбулось після дарування. Позивач не довів, що ОСОБА_1 неплатоспроможний. ОСОБА_1 в якості доходу має тільки пенсію і не ухиляється від виконання рішення, зокрема 27 червня 2024 року разом з адвокатом прибув до державної виконавчої служби. Також, позивач пропустив строки позовної давності, тому відповідачі звертаються із клопотанням про застосування строків позовної давності. Відповідачі також не погоджуються з оцінкою вартості 1/4 частки квартири, вона є завищеною та не відповідає реаліям та стану нерухомості. До того ж, позивачем та його представником завищено розмір судових витрат, який не відповідає ціновим реаліям та не співмірний з урахуванням складності та значення справи для сторін. Також відповідачі зазначили про понесення ними витрат на професійну правничу допомогу. 
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 14 листопада 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано недійсним договір дарування від 11 липня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко О.Г., зареєстрований в реєстрі за №522.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 по 908 грн 40 коп. судового збору з кожного.
У задоволенні вимоги про зобов`язання приватного нотаріуса Коханенко О.Г. скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 36093637 від 11 липня 2017 року та внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за рішенням від 11 липня 2017 р., індексний номер: 36093637 відмовлено.
Рішення суд умотивував тим що Верховний Суд вже сформував усталену судову практику про можливість оскарження фраудаторного правочину особою (не стороною правочину), чиї майнові інтереси порушує правочин, якщо ця особа доведе, що власник майна уклав договір та відчужив за ним майно, свідомо погіршивши свій майновий стан з метою уникнення відповідальності перед кредитором, та зазначив, що належним способом захисту прав чи інтересів відповідного кредитора є повернення сторін у первісний стан, тобто відновлення ситуації, яка існувала до цього.
Так, суд вважав доведеним, що: 1) відповідачу ОСОБА_1 було відомо про існування невиконаного ним зобов`язання з повернення боргу позивачу; 2) відповідач відчужив майно (1/4 частка кв. АДРЕСА_3 ) після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, що також не заперечувалось відповідачами; 3) майно відчужене на підставі безоплатного договору; 4) майно відчужене на користь близького родича - доньки; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором (том 1 а.с. 53-60). У даному випадку обов`язок з доказування наявності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу, покладається саме на боржника, тобто на відповідача ОСОБА_1 . Однак відповідач не подав до суду жодних доказів наявності у нього доходів, а також іншого рухомого та нерухомого майна, на які можна звернути стягнення для примусового виконання рішення суду, яке залишається невиконаним.
На переконання суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення позивачем на його майно як боржника.
Доводи відповідачів щодо необізнаності про накладення арешту судом на нерухоме майно на час укладення договору не змінюють висновків суду, оскільки відповідачу було відомо про порушення ним зобов`язань за договорами позики, тому він міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку стягнення судом заборгованості за цими зобов`язаннями, розмір якої є значним.
Доводи відповідачів про те, що належна ОСОБА_1 частка квартири була безоплатно передана його доньці з метою виконання батьківських обов`язків щодо утримання останньої, суд оцінює критично, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач подарував квартиру своїй доньці в рахунок саме аліментних платежів або з метою припинення права на аліменти для дитини.
За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним на підставі статей 3, 13, 203, 215 ЦК України як вчиненого на шкоду кредитору (фраудаторним договором). 
Щодо вимоги про зобов`язання приватного нотаріуса Коханенко О.Г. скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 36093637 від 11 липня 2017 року та внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за рішенням від 11.07.2017, індексний номер: 36093637, суд зазначив, що за встановлених обставин цієї справи ефективним способом захисту права/інтересу кредитора є повернення відповідного майна боржнику, тому вимоги про зобов`язання приватного нотаріуса Коханенко О.Г. скасувати рішення про державну реєстрацію та внести запис про скасування державної реєстрації не є належними, оскільки для повернення майна боржнику оспорювання реєстраційних дій (рішень, записів) щодо цього майна не вимагається, а вимоги про повернення майна боржнику позивач не заявляв, тому суд відмовив в задоволені цих вимог.
Що стосується строку позовної давності, про застосування якого просили відповідачі у відзиві, суд виснував, що про існування оспорюваного договору позивачу стало відомо після формування 25 грудня 2023 року державним виконавцем Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
Крім того, відповідно до Закону України № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» (далі – Закон України № 540-ІХ) строк позовної давності з квітня 2017 року та на час спірних правовідносин не діяв, оскільки цим законом розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Тобто, Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності - на строк дії карантину, який, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 почався з 12 березня 2020 року та був скасований з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року.
Крім того, згідно із Законом України від 15 березня 2022 року (набув чинності 17 березня 2022 року) «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, за яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжується на строк його дії.
Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» № 4434-IX від 14 травня 2025 року (набрав чинності 04 вересня 2025 року) виключено пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України.
Оскільки карантин в Україні діяв до 30 червня 2023 року, пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, яким продовжено строк позовної давності, діяв до 04 вересня 2025 року, то суд вважав, що позовна давність не може бути застосована.
11 грудня 2025 року представник ОСОБА_2 – адвокат Бондар Ю.О. звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу та клопотанням про поновлення строку на подання такої заяви.
Заява обґрунтована тим, що судове рішення було доставлено до електронного кабінету представника позивача 05 грудня 2025 року, але реально представник змогла ознайомитися з таким рішенням лише 11 грудня 2025 року у зв`язку із погодинними відключеннями світла та фактичною відсутністю доступу до мережі Інтернет. Також зазначила, що під час оголошення сигналу повітряної тривоги офіс не працює задля забезпечення безпеки та здоров`я. Зважаючи на такі поважні та об`єктивні обставини, позивач та його представник просили про поновлення строків на подання заяви про прийняття додаткового рішення по справі та вирішення питання про розподіл судових витрат. Представник позивача вказав, що ОСОБА_2 поніс судові витрати у розмірі 72422 грн 40 коп., що складається з суми оплаченого судового збору за дві позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 2422 грн 40 коп. та з суми витрат на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесених судових витрат до заяви долучені квитанції про сплату судового збору та докази на обґрунтування розміру витрат на професійну правничу (правову) допомогу, а саме: договір про надання правничої (правової) допомоги №24-16; акт приймання-передачі наданих послуг від 10 листопада 2025 р. №1 до договору про надання правової (правничої) допомоги №24-16 року з наведеним конкретним переліком наданих видів послуг та їх вартістю; касовий ордер про прийняття коштів на оплату гонорару у розмірі 70000 грн. за виконання адвокатом умов договору. 
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 січня 2026 року відмовлено представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_5 в задоволені клопотання про поновлення строку на подання заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат.
Заяву представника ОСОБА_2 – ОСОБА_5 про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат залишено без розгляду.
Ухвалу суд умотивував тим, що законодавець не пов`язує обчислення строку подання доказів понесення витрат на правничу допомогу із моментом отримання рішення, а подання таких доказів пов`язується з датою ухвалення рішення, що зазначено в частині 8 статті 141 ЦПК України, яка за своїм змістом є імперативною нормою і не допускає іншого тлумачення.
Про дату ухвалення рішення представнику позивача було відомо, оскільки вона брала участь в судовому засіданні, в якому суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та повідомив дату та час проголошення судового рішення.
Тому суд вважав, що посилання у заяві як на причину пропуску строку на подання цієї заяви з моменту ознайомлення з судовим рішенням не заслуговують на увагу.
В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції від 14 листопада 2025 року  ОСОБА_1 просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позовну заяву суд повинен був залишити без руху, оскільки її подано без додержання вимог ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», а саме: необґрунтований розрахунок ціни позову, сплачено судовий збір в недостатньому розмірі, неправильно вказано процесуальний статус нотаріуса. Крім того зазначає, що позивач помилково стверджує, що нежитлове приміщення салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_2 належало ОСОБА_1 на час розгляду справи 487/3091/17. Відповідно до договору купівлі-продажу 1/2 частин нежитлових приміщень від 20 грудня 2014 р. ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_4 1/2 частку нежитлових приміщень, які знаходяться в АДРЕСА_2 . Сторони договору дарування діяли правомірно та добросовісно, договір відповідав їх дійсним намірам та був укладений з метою настання реальних наслідків. ОСОБА_1 з дружиною досяг домовленості по утриманню доньки, а саме дружина самостійно утримувала доньку до досягнення нею 23 років, натомість ОСОБА_1 пообіцяв подарувати доньці 1/4 частку квартири по АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 не був обізнаний про наявність арешту спірного майна, перешкод для укладення договору не було, оскільки накладення арешту відбулось після дарування. Також, позивач не довів, а суд першої інстанції не обґрунтував й не встановив, що ОСОБА_1 неплатоспроможний. Так, для встановлення фраудаторності правочину основною обставиною, що підлягає доведенню позивачем та встановленню судом є те, що внаслідок вчинення оспорюваного правочину боржник перестає бути платоспроможним. Позивач не надав відповідних доказів та не обґрунтував позов тим, що у боржника ОСОБА_1 немає іншого вартісного нерухомого чи рухомого майна, доходу за рахунок якого позивач мав би змогу задовольнити свої вимоги до боржника. ОСОБА_1 зауважує, що він є пенсіонером, в якості доходу має тільки пенсію. Проте він не ухиляється від виконання виконавчого провадження, зокрема, 27 червня 2024 року разом з адвокатом прибув на прийом до Державної виконавчої служби та надавав їй відповідні пояснення, тощо. Також, позивач пропустив строки позовної давності, у зв`язку з чим відповідачі зверталися із клопотанням про застосування строків позовної давності, проте суд першої інстанції не надав цьому належної правової оцінки. ОСОБА_1 наголошує, що відповідачі не погоджуються з оцінкою вартості 1/4 частки квартири, вона є завищеною та не відповідає реаліям та стану нерухомості. До того ж, позивачем та його представником завищено розмір судових витрат, який не відповідає ціновим реаліям та неспівмірний з урахуванням складності та значення справи для сторін. Також ОСОБА_1 зазначив про понесення відповідачами витрат на професійну правничу допомогу. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник позивача ОСОБА_5 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
В апеляційній скарзі на ухвалу суду першої інстанції від 05 січня 2026 року представник ОСОБА_2 – адвокат Бондар Ю.О. просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким клопотання про поновлення строку задовольнити, поновити позивачу процесуальний строк на подання заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду від 14 листопада 2025 року надійшло до електронного кабінету представника позивача 05 грудня 2025 року (п`ятниця), однак реально ознайомитися з таким рішенням вдалося лише 11 грудня 2025 року, що спричинено погодинними відключеннями світла (понад 14 годин протягом доби кожного дня) та фактичною відсутністю доступу до мережі Інтернет. Разом із поданням позову представник позивачки подала до суду попередній розрахунок суми судових витрат, до закінчення судових дебатів у судовому засіданні представником було усно заявлено про відшкодування судових витрат та стягнення таких витрат з відповідачів, відповідна заява була заслухана та прийнята судом. Суд, залишаючи без розгляду заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, не врахував поважності причин пропуску процесуальних строків та незаконно відмовив у поновленні пропущених строків, неправильно застосував статтю 141 ЦПК України та не застосував положення статей 14, 272 ЦПК України. Так, ЦПК України передбачає порядок вручення учаснику справи судового рішення. На думку заявника, останнім днем на подання заяви про ухвалення додаткового рішення є 10 грудня 2025 року, однак така була подана через один день – 11 грудня 2025 року разом із клопотанням про поновлення пропущеного строку. Подання заяви про ухвалення додаткового рішення відбулося із пропущенням процесуальних строків з поважних та незалежних від учасників справи обставин: відключення електроенергії у місті протягом 14-16 годин на добу, 8 з яких припадали на робочий час унеможливило взагалі доступ до підсистеми Електронний Суд, мережа Інтернет була недоступною, мобільне покриття деяких провайдерів було достатнім лише для дзвінків і також не забезпечувало доступу до мережі, ввімкнути техніку не було можливості, тобто у сторони існували реальні перешкоди для вчасної підготовки та подання заяви про ухвалення додаткового рішення з технічних причин. Вказана ситуація є загальновідомою та торкнулася усіх жителів міста та країни, мала реальний вплив на можливість працювати та підтримувати зв`язок протягом останніх двох місяців. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення представники сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких міркувань.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Оскаржувані судові рішення відповідають вказаним положенням закону.
Як установив суд першої інстанції і таке убачається з матеріалів справи, 08 червня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики від 26 грудня 2014 року та 27 лютого 2015 року на загальну суму 1371039, 30 грн. (справа № 487/3091/17).
Ухвалою суду від 30 червня 2017 року у справі № 487/3091/17 застосовано заходи забезпечення позову - накладено арешт на нерухоме майно, яке належить на праві власності відповідачу: на 1/4 частку у двокімнатній квартирі за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 18505899); на нежитлову будівлю, що розташована за адресою АДРЕСА_4 (реєстраційний номер майна 27025891); на 2-х кімнатну квартиру спільного заселення, що розташована за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 5362163); на нежитлові приміщення салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м па першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 38455907) (том 1, а.с. 48-49). 
11 липня 2017 року ОСОБА_1 передав безоплатно у власність належну йому 1/4 частку у праві власності у квартиру АДРЕСА_3 , своїй доньці - ОСОБА_3 , уклавши договір дарування від 11 липня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко О.Г., зареєстрований в реєстрі за №522 (том 1, а.с. 190-203).
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 серпня 2017 року ухвалу суду першої інстанції від 30 червня 2017 року у справі № 487/3091/17 було змінено в частині накладення арешту на нежитлове приміщення салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані на АДРЕСА_2 , забезпечивши позов накладенням арешту на 1/2 частку цього нежитлового приміщення. В іншій частині ухвала суду першої інстанції залишена без змін.
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 03 грудня 2020 року у справі № 487/3091/17 позовні вимоги задоволенні частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 26 грудня 2014 року у розмірі 33596,49 доларів США, заборгованість за договором позики від 27 лютого 2015 року у розмірі 2336,01 доларів США, судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 5303,01 грн. (том 1, а.с. 29-36)
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року у цій справі змінено рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 03 грудня 2020 року та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики за розпискою від 26 грудня 2014 року у розмірі 885336 грн. 90 коп.; заборгованість за договором позики за розпискою від 27 лютого 2015 року - у розмірі 61558 грн. 58 коп. В іншій частині рішення суду залишено без змін (том 1, а.с. 23-27).
07 грудня 2021 року головний державний виконавець Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тищенко О.В. відкрила виконавче провадження № 67781456 з примусового виконання виконавчого листа № 487/3091/17, виданого 11 листопада 2021 Заводським районним судом міста Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 946894,00 грн. (том 1 а.с. 20-21).
25 грудня 2023 року головний державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лемешко А.П. прийняла виконавче провадження № 67781456 з примусового виконання виконавчого листа № 487/3091/17, виданого 11 листопада 2021 року Заводським районним судом міста Миколаєва (том 1, а.с. 37-38). 
Згідно відповіді головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лемешко А.П. від 19 вересня 2024 року № 108569 станом на 19 вересня 2024 року залишок боргу за виконавчим провадженням складає 1034083 грн, з яких: 940057,92 грн заборгованості за виконавчими документами та 94025,08 виконавчого збору.
ОСОБА_2 вважає, що договір дарування є недійсним (фраудаторним), оскільки укладений на шкоду його інтересів як стягувача за виконавчим документом, оскільки позбавляє його права на звернення стягнення з метою погашення боргу за рахунок відчуженої відповідачем частки у праві спільної часткової власності на квартиру, тому просить визнати його недійсним.
Суд першої інстанції прийняв аргументи позивача, задовольнив позов, з чим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). 
Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
У постанові Верховного Суду у складі колегії судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23) вказано, що:
«Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
З урахуванням викладених у позовній заяві в обґрунтування вимог про недійсність договору дарування обставин ОСОБА_2 вважає спірний договір дарування таким, що укладений на шкоду його як кредитора (стягувача у виконавчому провадженні) інтересів.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23) зазначено, що «необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину».
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі № 569/6427/16 (провадження № 61-39814 св18)).
Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).
За висновками Верховного Суду у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. 
Отже, Верховний Суд вже сформував усталену судову практику про можливість оскарження фраудаторного правочину особою (не стороною правочину), чиї майнові інтереси порушує правочин, якщо ця особа доведе, що власник майна уклав договір та відчужив за ним майно, свідомо погіршивши свій майновий стан з метою уникнення відповідальності перед кредитором, та зазначив, що належним способом захисту прав чи інтересів відповідного кредитора є повернення сторін у первісний стан, тобто відновлення ситуації, яка існувала до цього.
Суд першої інстанції на підставі наявних у справі доказів встановив, що: 1) відповідачу ОСОБА_1 було відомо про існування невиконаного ним зобов`язання з повернення боргу позивачу; 2) відповідач відчужив майно (1/4 частка кв. АДРЕСА_3 ) після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, що також не заперечувалось відповідачами; 3) майно відчужене на підставі безоплатного договору; 4) майно відчужене на користь близького родича - доньки; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, що підтверджено інформаціями з Державних реєстрів речових прав на нерухоме майно та права власності (том 1 а.с. 53-60). 
Суд також правильно виходив з того, що обов`язок доказування наявності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу, який існує перед позивачем, покладається саме на боржника - відповідача ОСОБА_1 . Однак він не подав до суду доказів наявності у нього у власності майна (грошових коштів, нерухомого або рухомого майна), на яке можна звернути стягнення для виконання рішення суду, яке ухвалене на користь ОСОБА_2 та яке залишається невиконаним. Більш того, відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на відсутність доказів його неплатоспроможності, зазначив, що не має іншого доходу ніж пенсія, чим фактично підтвердив відсутність у нього майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями.
Сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення позивачем на його майно як боржника.
За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання оспорюваного договору дарування недійсним на підставі статей 3, 13, 203, 215 ЦК України як вчиненого на шкоду кредитору (фраудаторного). 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання приватного нотаріуса Коханенко О.Г. скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 36093637 від 11 липня 2017 року та внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за рішенням від 11 липня 2017 року, індексний номер: 36093637, суд, спираючись на правові висновки, сформульовані у пунктах 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21), постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17, від 04 жовтня 2024 року у справі № 932/18757/19, від 05 лютого 2025 року у справі № 757/52379/21-ц, ефективним способом захисту права/інтересу кредитора за обставин справи, яка розглядається, є повернення спірного майна боржнику, тому вимоги про зобов`язання приватного нотаріуса Коханенко О.Г. скасувати рішення про державну реєстрацію та внести запис про скасування державної реєстрації не є належними, оскільки для повернення майна боржнику оспорювання реєстраційних дій (рішень, записів) щодо цього майна не вимагається, а вимоги про повернення майна боржнику позивач не заявляв.
Аргументів щодо помилковості такого висновку суду в апеляційній скарзі не викладено.
Також доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо задоволення позовних про визнання оспорюваного договору дарування недійсним.
Так, апеляційний суд відхиляє аргументи апеляційної скарги про добросовісність дій сторін договору дарування та недоведеність неплатоспроможності ОСОБА_1 та погоджується з висновками суду першої інстанції, який відхилив аналогічні доводи відповідача в суді першої інстанції, виклавши у рішенні ґрунтовні та достатні міркування.
Щодо посилання в апеляційній скарзі на наявність підстав для залишення позовної заяви ОСОБА_2 без руху через недотримання позивачем, на думку відповідача, при поданні позовної заяви та сплаті судового збору вимог Закону України «Про судовий збір», воно є недоречним, оскільки при ухваленні рішення по суті справи суд першої інстанції відповідно до положень пункту 6 частини 1 статті 264, частини 5 статті 265 ЦПК України проводить розподіл судових витрат, тобто у будь-якому разі суд при розподілі судових витрат має перевірити правильність справляння судового збору у справі і здійснити остаточний розподіл таких витрат. Відповідач в апеляційній скарзі висновки суду у рішенні щодо розподілу судового збору не спростовує.
Щодо помилкового, як вважає відповідач, визначення у позовній заяві процесуального статусу приватного нотаріуса Коханенко О.Г., то з огляду на положення статті 4 ЦПК України ОСОБА_1 не має повноважень щодо оскарження рішення суду першої інстанції відносно позовних вимог, заявлених до приватного нотаріуса Коханенко О.Г., оскільки не наділений повноваженнями щодо представництва її інтересів, а доказів порушення своїх особистих прав внаслідок визначеного позивачем процесуального положення приватного нотаріуса як відповідача у справі він не навів. 
Щодо аргументу відповідача про пропуск позивачем позовної давності та необхідність застосування наслідків такого.
Так, посилання на те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не висловився щодо такого аргументу відповідача, є хибним, оскільки у рішенні викладений висновок суду про те, що ОСОБА_2 звернувся до суду в межах позовної давності відсутні підстави для застосування наслідків пропуску позовної давності, з чим погоджується колегія суддів.
Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
До позовних вимог позивача про визнання недійсним договору дарування підлягає застосуванню загальна позовна давність, перебіг якої відповідно до статті 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до вимог статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Отже, означене право пов`язане з моментом, коли саме особі стало відомо чи могло стати відомо про порушення його права.
Суд першої інстанції вважав, що про існування оспорюваного договору позивачу стало відомо після формування 25 грудня 2023 року державним виконавцем Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, докази, що позивач дізнався раніше про наявність цього договору відсутні, але у будь-якому разі про порушення свого права він не міг дізнатися раніше дати укладання спірного договору – 11 липня 2017 року.
Відповідно до Закону України № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» (далі – Закон України № 540-ІХ) строк позовної давності з квітня 2017 року та на час спірних правовідносин не діяв, оскільки цим законом розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантин».
Тобто, Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку про продовження позовної давності на строк дії карантину, який, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 почався з 12 березня 2020 року.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
Підсумовуючи, слід зазначити, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Отже, оскільки в цій справі ОСОБА_2 не міг дізнатися про порушення свого права раніше 11 липня 2017 року, то навіть за цих обставин він мав звернутися до суду за захистом своїх прав до 12 липня 2020 року за умови дії норм про позовну давність, але з урахуванням наведених положень законів щодо продовження цього строку, а згодом – зупинення його перебігу, на день звернення з позовом – 26 червня 2024 року позовна давність за його вимогами не спливла, а томі відсутні підстави для застосування наслідків, передбачених частиною 4 статті 267 ЦК України.
Щодо вирішення судом першої інстанції клопотання представника позивача ОСОБА_2 адвоката Бондаря Ю.О. про поновлення строку на подання заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на користь позивача правничої допомоги. 
Згідно матеріалів справи, яка переглядається, в судовому засіданні 05 листопада 2025 року в судових дебатах представник позивача адвокат Бондар Ю.О. заявила вимогу про стягнення 70000 грн. витрат позивача за надання професійної правничої допомоги, після закінчення судових дебатів суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та оголосив, що його буде оголошено 14 листопада 2025 року о 13 годині. 14 листопада 2025 року Заводським районним судом міста Миколаєва ухвалено рішення у справі, яким задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Коханенко О.Г. про визнання договору дарування недійсним та зобов`язання скасувати рішення про державну реєстрацію та внести запис.
Відповідно до мотивувальної частини вказаного рішення, оскільки представник позивача у позовній заяві заявила, що докази понесення витрат на професійну правничу допомогу будуть надані протягом 5 днів після ухвалення рішення, суд не вирішував питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. 
За змістом пункту 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, серед іншого, судом не вирішено питання про судові витрати.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Відповідно до частини 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У постановах Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 520/8662/19, від 01 вересня 2022 року у справі № 759/13013/14-ц зазначено, що сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.
Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.
За змістом наведених правових норм суд може поновити пропущений строк лише у разі пропуску такого строку з поважних причин.
При цьому поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.
Для поновлення процесуального строку суд має встановити наявність об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали вчасному зверненню із відповідною заявою, у зв`язку з чим заявник має довести суду їх наявність та непереборність, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків.
Отже, згідно з положеннями статті 126, частини восьмої статті 141 ЦПК України у випадку неподання доказів витрат протягом визначеного частиною восьмою статті 141 ЦПК України п`ятиденного строку заява про розподіл судових витрат, зроблена стороною до закінчення судових дебатів у справі (в суді касаційної інстанції - до прийняття постанови у справі), повинна залишатися судом без розгляду, якщо причини пропуску цього строку не є поважними (пункт 44 додаткової постанови Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 753/23417/19 (провадження № 61-3364св23)).
Як слідує з матеріалів справи, при подачі позовної заяви представник позивача подала попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи та у позовній заяві зазначила про подання доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу протягом 5 днів після ухвалення рішення.
Представник позивача адвокат Бондар Ю.О. заяву про ухвалення додаткового рішення подала 11 грудня 2025 року, тобто поза межами строку, визначеного частиною 8 статті 141 ЦПК України, та просила такий строк поновити.
В обґрунтування клопотання про поновлення строку для звернення до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення представник позивача посилалася на те, що судове рішення було доставлено до її електронного кабінету 05 грудня 2025 року, а реально ознайомитися з рішенням вона мала змогу лише 11 грудня 2025 року у зв`язку із погодинними відключеннями світла в місті, повітряними тривогами під час яких офіс адвоката не працює.
Суд першої інстанції вважав такі причини пропущення строку на звернення із заявою про ухвалення додаткового рішення не можуть кваліфікуватися як поважні.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з таких міркувань.
Так, згідно змісту частини 8 статті 141 ЦПК України законодавець не пов`язує обчислення строку подання доказів понесених витрат на правничу допомогу із моментом отримання рішення, відлік цього строку (п`яти днів) починається від дати ухвалення рішення, що зазначено в частині 8 статті 141 ЦПК України, яка за своїм змістом є імперативною нормою і не допускає іншого тлумачення.
Крім того, відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
За такого датою ухвалення рішення у справі, яка розглядається, є саме 14 листопада 2025 року, тобто докази понесених витрат на правову допомогу сторона позивача повинна була подати до суду до 19 листопада 2025 року включно, а тому посилання в апеляційній скарзі на положення статті 272 ЦПК України щодо порядку вручення судового рішення не є доречним, оскільки не регулюють питання строку подання доказів понесених учасником справи судових витрат.
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про неможливість ознайомитися з текстом рішення суду через погодинні відключення світла та проблеми з доступом до мережі Інтернет, оскільки, по-перше, як зазначено вище виконання вимог частини 8 статті 141 ЦПК України не пов`язано із врученням (ознайомленням) із текстом судового рішення, а по-друге, представник позивача не надала доказів наведених нею обставин, їх тривалості, а також неможливості подати докази понесених позивачем витрат на правничу допомогу безпосередньо через канцелярію суду або засобами поштового зв`язку.
З огляду на вищевказане, посилання у заяві на поважність причин пропуску строку на подання цієї заяви з моменту ознайомлення з судовим рішенням не заслуговують на увагу.
Крім цього, суд першої інстанції правильно враховував, що відповідно до частини 7 статті 14 ЦПК України особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Дійсно, рішення суду доставлено до електронних кабінетів учасників справи лише 05 грудня 2025 року, про що свідчить довідка про доставку електронного документа.
Водночас, вказане судове рішення підписано електронним цифровим підписом судді 14 листопада 2025 року та опубліковано в Єдиному державному реєстрі судових рішень 17 листопада 2025. Після ухвалення рішення ані позивач, ані представник відповідача не скористались своїм правом отримати копію рішення суду у паперовій формі.
Враховуючи викладене, наведені представником позивача причини пропуску строку на подання заяви про ухвалення додаткового судового рішення, не є поважними, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для його поновлення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зробила висновок про те, що «законодавцем визначено процесуальний наслідок незаявлення до закінчення судових дебатів вимоги на відшкодування судових витрат на правничу допомогу або подання доказів таких витрат із пропуском п`ятиденного строку з моменту ухвалення рішення у справі. У такому випадку суд залишає заяву сторони про ухвалення додаткового судового рішення без розгляду».
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі № 520/8309/18 (адміністративне провадження № К/9901/17118/19), від 27 липня 2023 року у справі № 759/29344/21 (провадження № 61-4746св23).
Враховуючи наведене вище, оскільки представник позивача подав докази понесення судових витрат після спливу строку, визначеного частиною 8 статті 141 ЦПК України, заяву про ухвалення додаткового рішення суд першої інстанції залишив без розгляду і такий висновок є правильним.
Доводи апеляційної скарги наведених висновків суду першої інстанції не спростовують
Оскільки суд першої інстанції на підставі наявних у справі доказів, оцінених відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, повно та всебічно встановив обставини справи, дав їм відповідну правову оцінку, правильно застосувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дотримавшись вимог процесуального закону ухвалив законні та обґрунтовані судові рішення по суті спору, а також відмовив представнику позивача у поновленні строку на подання заяви про ухвалення додаткового рішення і залишив без розгляду таку заяву, відповідно до статті 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.
Тому колегія суддів погоджується з аргументами відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення.
З огляду на результати апеляційного розгляду відсутні передбачені статтею 141 ЦПК України підстави для проведення апеляційним судом розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 367-369, 371, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 , яка підписана його представником адвокатом Бондар Юлією Олександрівною, залишити без задоволення, рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 14 листопада 2025 року та ухвалу того ж суду від 05 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий      Т.М. Базовкіна

Судді:       Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська
____________________________________
Повна постанова складена 25 лютого 2026 року