ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 квітня 2026 року м. Житомир справа № 240/4891/26
категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Леміщака Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та незаконним рішення, зобов`язання вчинити дії, 

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, в якому просить:
- визнати протиправним рішення про відмову у звільнені з військової служби ОСОБА_1 ;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення його з військової служби за результатами розгляду справи.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач є військовослужбовцем, який проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Позивач має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, у зв`язку з чим подав відповідачу рапорт з проханням звільнити його з військової служби на підставі пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 із застосуванням п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Підставою для звільнення з військової служби є перебування на утриманні військовослужбовця трьох дітей віком до 18 років. Проте відповідач відмовив позивачу у звільненні з військової служби з тих підстав, що з наданих до рапорту документів вбачається, що в ОСОБА_1 на утриманні знаходяться діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , для яких він є рідним батьком, однак будь-яких підтверджуючих відомостей щодо утримання інших дітей, батьком яких він не є, не надано. Вважає таку відмову протиправною, оскільки позивачем надані усі документи, які підтверджують наявність підстав для звільнення з військової служби на пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 із застосуванням п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, які були проігноровані відповідачем. 
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 16.02.2026 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання (у письмовому провадженні).
05.03.2026 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що позивачем було подано рапорт від 26.09.2025 про звільнення з військової служби на підставі пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 із застосуванням п. 3 ч. 12 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". З долучених до рапорту документів вбачається, що він є батьком лише двох дітей, а щодо іншої дитини - позивач не є її батьком, не усиновлював її і не оформлював опікунство. За приписами ст.ст. 141, 180 Сімейного кодексу України обов`язок утримувати дитину покладено на її батька. Таким чином, незалежно від факту спільного проживання з матір`ю цих дітей, вони не перебувають на його юридичному утриманні, а отже, не можуть враховуватися при застосуванні пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Виходячи з наданих до рапорту позивачем документів, неможливо встановити, що саме він здійснює утримання щодо дітей, матір`ю яких є дружина позивача, проте батьком для яких він не є. 
Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) з особливостями, визначеними статтями 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . 
21.02.2024 позивач уклав шлюб з ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 12.07.2019 виконавчим комітетом Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області.
У позивача та ОСОБА_5 є двоє спільних дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 .
Дружина позивача має дитину від попереднього шлюбу - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , в якому батьком зазначено ОСОБА_7 .
Згідно з довідкою Ізяславської міської ради Шепетівського району Хмельницької області про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні від 12.08.2025 № 209, яка видана ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , проживають дружина - ОСОБА_8 , дочка - ОСОБА_3 , дочка - ОСОБА_2 , дочка - ОСОБА_6 , теща - ОСОБА_9 , брат дружини - ОСОБА_10 . 
Листом Ізяславського відділу державної виконавчої служби у Шепетівському районі Хмельницької області від 14.07.2025 № 46536/25.11-24 підтверджено, що станом на 14.07.2025 заборгованість по сплаті аліментів відсутня, відсутні відкриті виконавчі провадження щодо стягнення аліментів з ОСОБА_1 .
Відповідно до нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_5 , нею підтверджено, що ОСОБА_1 бере безпосередню участь у вихованні та утриманні дитини ОСОБА_6 .
26.09.2025 позивач звернувся з рапортом про звільнення в запас Збройних Сил України за підпунктом "г" (через такі сімейні обставини або інші поважні причини ) якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежу за три місяці) пунктом 3 частини 5 статті 26 із застосуванням підпункту 3 частини 12 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
До даного рапорту позивач долучив: копію свідоцтва про шлюб; засвідчені копії свідоцтва про народження дітей; копії витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження; довідку про склад сім`ї; довідку про відсутність заборгованості по сплаті аліментів; довідки про відсутність відкритих виконавчих проваджень щодо стягнення аліментів.
Листом від 16.10.2025 № 843/4506 відповідач відмовив у прийнятті рапорту на звільнення.
Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Розглядаючи позов, суд звертає увагу, що відповідач заявив клопотання про залишення позову без розгляду через пропуск місячного строку звернення до суду (ч. 5 ст. 122 КАС України).
Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, суд зазначає, що позивач проходить військову службу в умовах воєнного стану та пов`язаних з цим обмежень, що об`єктивно ускладнює своєчасне отримання правничої допомоги та підготовку звернення до суду. Враховуючи ці обставини в їх сукупності, суд визнає причини пропуску строку поважними, а тому відхиляє клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду та вважає за доцільне вирішити спір по суті.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з таких приписів законодавства.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який діє до сьогодні.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ).
Статтею 1 Закону № 2232-XII передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 2 Закону № 2232-XII громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Частина 6 статті 2 Закону № 2232-XII передбачає види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Підстави звільнення з військової служби визначені ст. 26 Закону № 2232-XII і залежать від виду військової служби.
Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до пунктів 6, 7 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі – Положення), початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим. 
Згідно з п. 12 розділу І Положення встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється Міністерством оборони України.
Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано п. 225 цього Положення, яким передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу":
у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;
у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Стосовно порядку звільнення п. 233 Положення передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
підстави звільнення з військової служби;
думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абз. 3 п. 241 Положення).
Згідно з п. 242 Положення після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання.
Пунктами 12.1, 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 170 від 10.04.2009, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за № 438/16454, передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.
До керівників органів військового управління Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, які в особливий період мають право звільнення військовослужбовців з військової служби, належать посадові особи, які під час особливого періоду мають право призначення на посади осіб офіцерського складу.
Відповідно до п. 14.10 розділу XIV цієї Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.
Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, визначених ст. 26 Закону № 2232-XII.
Так, згідно з п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
За приписами п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах:
під час дії воєнного стану - перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Таким чином, під час дії воєнного стану передбачено можливість звільнення військовослужбовців у разі перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
При цьому, законодавець не ставить право військовослужбовця на звільнення з військової служби у залежність від того, чи рідні діти перебувають у нього на утриманні. Вирішальне у досліджуваній ситуації значення має саме факт перебування дітей, батьком яких він не є, на його утриманні.
Судом встановлено, що з 12.07.2019 ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебувають у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , та мають спільних дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про що свідчать копії свідоцтв про народження, наявні в матеріалах справи.
Також дружина позивача має дитину від попереднього шлюбу - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , в якому батьком зазначено ОСОБА_7 .
Відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
За приписами ч. ч. 1-3 ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Приписами ч. 1 ст. 180 Сімейного кодексу України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.
Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України).
Суд зазначає, що сімейне законодавство визначає безумовний обов`язок щодо утримання батьками своїх неповнолітніх дітей, однак стосовно вітчима (мачухи) передбачені певні застереження.
Так, в силу положень ч. 1 ст. 268 Сімейного кодексу України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.
Позивач надав: нотаріально засвідчену заяву дружини № 505 від 20.02.2025 про його участь у вихованні та утриманні ОСОБА_6 ; довідку про склад сім`ї № 209 від 12.08.2025; посвідчення батьків багатодітної родини; розрахунок заборгованості біологічного батька (66 171,40 грн станом на 25.08.2025); довідку Михнівського ліцею № 72/01-17 від 05.06.2025; довідку лікаря від 27.06.2025 про необхідність стаціонарного лікування пасинка. Суд оцінює ці документи в сукупності та вважає їх недостатніми. Заборгованість по аліментах та неучасть біологічного батька у вихованні свідчать про невиконання ним обов`язку, але не доводять "поважних причин неможливості" надавати утримання в розумінні ч. 1 ст. 268 СК України.
Тобто в контексті спірних відносин у позивача виник би обов`язок по утриманню неповнолітніх дітей своєї дружини, якби їх батьки або інші зазначені у цій нормі особи (у разі їх наявності) з поважних причин не могли б надавати їм належного утримання.
Водночас, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що біологічного батька ОСОБА_7 звільнено від обов`язку утримувати свою дитину - ОСОБА_6 .
Суд зауважує, що позивач, перебуваючи у шлюбі з громадянкою ОСОБА_5 , має право на участь у вихованні її дітей (за умови проживання однією сім`єю). При цьому, обов`язок щодо їх утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останньої немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 14.12.2023 у справі № 160/11228/23.
При цьому, довідка Ізяславської міської ради Шепетівського району Хмельницької області про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні, яка видана ОСОБА_1 від 12.08.2025 № 209, не є тим документом, що може підтверджувати факт утримання позивачем ОСОБА_6 .
Суд звертає увагу, що встановлення факту перебування особи на утриманні має юридичне значення, який може бути вирішений у декілька способів.
Факт перебування фізичної особи на утриманні заінтересована особа може встановити у спосіб, шляхом звернення до органів та організацій за отриманням довідки про підтвердження факту перебування особи на утриманні; подання заяви до суду про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку окремого провадження.
Однак позивач до рапорту про звільнення з військової служби не долучив жодних доказів того, що неповнолітня дитина ОСОБА_6 не має діда, баби, повнолітніх братів та сестер, здатних їх утримувати або наявності у батьків цієї дитини поважних причин, з яких вони не можуть надавати їм належного утримання.
Позивач не надав рішення суду про позбавлення біологічного батька батьківських прав, визнання його безвісно відсутнім, висновку МСЕК про його хворобу тощо. Отже, обов`язок утримувати пасинка у позивача (вітчима) не виник у порядку, передбаченому законом. 
Суд також критично оцінює посилання позивача на наявність значної заборгованості зі сплати аліментів у біологічного батька дитини в межах виконавчого провадження. Сама по собі несплата аліментів біологічним батьком не є безумовною та достатньою підставою для визнання юридичного факту перебування дитини на утриманні виключно вітчима в розумінні статті 268 Сімейного кодексу України, і не перекладає автоматично такий обов`язок на позивача без відповідного судового рішення про встановлення факту, що має юридичне значення.
Таким чином, відповідач, відмовляючи в задоволенні рапорту, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, з дотриманням критеріїв, установлених ч. 2 ст. 2 КАС України. Позивач не довів протиправності оскаржуваного рішення.
Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позивач при поданні рапорту про звільнення з військової служби на надав всіх необхідних та достатніх доказів, за результатами розгляду яких відповідач міг прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби за пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку з чим відповідач правомірно відмовив позивачу в задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
З огляду на викладене позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.
Керуючись ст.ст. 9, 14, 73-78, 90, 242-246, 250, 255 КАС України, суд

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.М. Леміщак

Повний текст складено:  09 квітня 2026 р.

09.04.26