Постанова
Іменем України
25 лютого 2026 року
м. Київ
Справа № 357/1627/24
Провадження № 61-6377св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - головуючого судді Крата В. І., судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув у порядку письмового провадження справу,
учасниками якої є:
позивачка - ОСОБА_1 (далі - позивачка), інтереси якої представляє адвокат Король Павло Васильович (далі - адвокат позивачки),
відповідач - ОСОБА_2 (далі - відповідач), інтереси якого представляє адвокат Єфремова Ірина Іванівна (далі - адвокат відповідача),
треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Сквирської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Маловільшанської сільської громади,
про позбавлення батьківських прав
за касаційною скаргою відповідача на постанову Київського апеляційного суду від 9 квітня 2025 року, яку ухвалила колегія суддів у складі Таргоній Д. О., Голуб С. А., Слюсар Т. А.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Вступ
1. Сторонами спору є мати та батько двох синів. Мати звернулася до суду з вимогою позбавити батька батьківських прав відносно дітей. Стверджувала, що він ухиляється від виконання покладених на нього батьківських обов`язків, не займається вихованням дітей, не надає кошти на їхнє утримання, а молодшого сина не забрав з пологового будинку.
2. Суд першої інстанцій відмовив у задоволенні позову та попередив відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей. Вважав, що немає підстав для застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.
3. Апеляційний суд скасував це рішення й ухвалив нове - про задоволення позову. Керувався тим, що такий висновок суду відповідає інтересам дітей, а позивачка довела передбачені законом підстави для позбавлення відповідача батьківських прав.
4. Відповідач із постановою апеляційного суду не погодився. У касаційній скарзі стверджував, зокрема, що бажає брати участь у вихованні дітей і спілкуватися з ними, проте існують обставини, які ускладнюють таку можливість, і їх апеляційний суд не врахував.
5. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду мав відповісти на питання про те, чи є позбавлення відповідача батьківських прав пропорційним меті захисту якнайкращих інтересів його синів. Вирішив, що за встановлених судами попередніх інстанцій обставин такий захід втручання у право батька на повагу до його сімейного життя є непропорційним означеній меті. Те, що він не забрав молодшого сина з пологового будинку, не може бути підставою позбавлення батьківських прав щодо цієї дитини, бо її додому забрала позивачка, тобто не покинули у пологовому будинку. Суди не встановили сукупності обставин, які б з огляду на тривалість неналежного виконання відповідачем батьківських обов`язків дозволяли виснувати про його безумовне умисне ухилення від їхнього виконання щодо виховання синів, а саме не встановили фактів, які би засвідчили остаточне та свідоме самоусунення від виконання цих обов`язків, втрату інтересу до участі у вихованні й утриманні дітей, відсутність наміру відновити з ними стосунки. Тому оскаржену постанову апеляційного суду скасував і залишив у силі рішення суду першої інстанції.
(2) Зміст позовної заяви
6. У грудні 2022 року позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно їхніх синів - ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - старший син), та ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - молодший син). Мотивувала так:
6.1. У шлюбі в сторін народилися двоє синів. 13 березня 2018 року шлюб розірвав Білоцерківський міськрайонний суд Київської області.
6.2. 3 січня 2017 року цей суд ухвалив рішення, згідно з яким стягнув із відповідача аліменти на старшого сина, а 23 січня 2017 року - рішення про стягнення з відповідача аліментів на молодшого сина. Аліменти відповідач не сплачує в повному обсязі. Станом на 29 грудня 2023 року заборгованість за ними становила 14 600,00 грн.
6.3. 11 жовтня 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області ухвалив рішення, згідно з яким стягнув із відповідача на користь позивачки 151 002,67 грн пені за прострочення сплати аліментів на синів.
6.4. Відповідач не бере участі у вихованні дітей, не піклується про їхній фізичний і духовний розвиток, не цікавиться станом здоров`я, успіхами у навчанні, морально та матеріально їх не підтримує. Діти не отримують від нього подарунків на день народження. Крім того, відповідач не забрав молодшого сина з пологового будинку.
6.5. Після розірвання шлюбу позивачка разом із дітьми проживають із ОСОБА_5 (далі - вітчим), якого сини вважають татом.
(3) Зміст рішення суду першої інстанції
7. 25 вересня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову та попередив відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання синів. Мотивував так:
7.1. Позивачка не довела, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків.
7.2. У матеріалах справи немає доказів того, що поведінка відповідача відносно дітей є свідомим нехтуванням батьківськими обов`язками. Немає обставин, які би підтверджували, що він не бажає спілкуватися із синами та брати участь у їхньому вихованні.
7.3. Є два висновки органів опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав.
7.4. Таке позбавлення крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки, і за обставин справи (зокрема, проживання позивачки з дітьми у новій сім`ї) не забезпечуватиме інтересів дітей.
(4) Зміст постанови апеляційного суду
8. 9 квітня 2025 року Київський апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою апеляційну скаргу позивачки задовольнив: рішення суду першої інстанції скасував й ухвалив нове - про задоволення позову. Мотивував так:
8.1. Немає доказів вчинення позивачкою перешкод відповідачеві у вихованні синів, як і немає доказів його бажання брати участь у їхньому вихованні.
8.2. Старший син пояснив апеляційному суду, що відповідач не бере жодної участі у його житті, а батьком він вважає вітчима. Згідно з висновком психолога молодший син не знає відповідача та теж вважає батьком вітчима.
8.3. Відповідач упродовж тривалого часу (з 2016 року) не спілкувався зі старшим сином і не брав участі в його житті. Молодшого сина не забрав з пологового будинку, не бачив його та не цікавився ним. Це зумовило розрив психоемоційного зв`язку відповідача зі старшим сином, а з молодшим батько не створив передумов для виникнення такого зв`язку.
8.4. Висновки про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав суд не враховує: (1) висновок органу опіки та піклування Сквирської міської ради є формальним, складений без участі відповідача у засіданні комісії, без з`ясування думки дітей, без перевірки всіх обставин; (2) у висновку служби у справах дітей Маловільшанської сільської ради немає встановлених фактів належного виконання відповідачем батьківських обов`язків; цей висновок ґрунтується лише на тому, що відповідач є учасником бойових дій, має позитивні характеристики з місця проживання та роботи і не має заборгованості зі сплати аліментів.
8.5. Позивачка довела передбачені частиною першою статті 164 СК України підстави для позбавлення відповідача батьківських прав як крайнього заходу, вжиття якого відповідає інтересам дітей.
(5) Провадження у суді касаційної інстанції
9. 19 травня 2025 року адвокат відповідача подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
10. 6 червня 2025 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив касаційну скаргу без руху та встановив для усунення недоліків останньої десятиденний строк із дня вручення тієї ухвали.
11. 17 липня 2025 року адвокат відповідача подала до Верховного Суду заяву про усунення недоліків касаційної скарги та заяву про поновлення строку на касаційне оскарження.
12. 9 грудня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про поновлення відповідачу строку на касаційне оскарження постанови апеляційного суду та відкриття касаційного провадження за вказаною скаргою.
13. 20 лютого 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою призначив справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
14. Відповідач мотивував касаційну скаргу так:
14.1. Апеляційний суд не врахував тривалий конфлікт сторін, який зумовив ізолювання батька від його дітей. Відповідач намагався фінансово забезпечувати синів і бажає брати участь у їхньому вихованні, проте він був позбавлений цієї можливості у зв`язку з побоюванням травмувати дітей постійними скандалами з позивачкою. Сторони проживають віддалено (у різних селах). Можливість його спілкування з дітьми була ускладнена введенням карантинних обмежень, а з 2022 року - службою в Збройних Силах України й активною участю у захисті територіальної цілісності України. Після звільнення у жовтні 2023 року з військової служби відповідач працює водієм-далекобійником та постійно перебуває у відрядженнях, що унеможливлює його участь у вихованні дітей.
14.2. Відповідач не втратив інтересу до участі у такому вихованні та має намір відновити відносини з ними. Однак позивачка раніше активно перешкоджала цьому.
14.3. Відповідач не зустрів позивачку з пологового будинку після народження молодшого сина, оскільки на той час між сторонами вже існували неприязні стосунки та можливий конфлікт не сприяв би психічному здоров`ю новонародженої дитини.
14.4. Суд апеляційної інстанції не повністю дослідив висновок психолога відносно молодшого сина, а саме не врахував, що перебування вітчима у зоні бойових дій і подальше його поранення вплинуло на психологічний стан дитини.
14.5. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції не врахував висновки, сформульовані у постановах:
(1) Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18, про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом; суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька та матері, а також інших обставин відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків; думка дитини не є єдиною підставою, яку суд враховує під час вирішення питання про позбавлення батьківських прав, оскільки така думка не завжди може відповідати інтересам дитини, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу віку неспроможна надати правильну оцінку;
(2) Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17, про те, що проживання дитини впродовж тривалого часу (9 років) з матір`ю та вітчимом, відсутність побачень дитини з рідним батьком не є підставами для позбавлення останнього батьківських прав, оскільки це крайній захід впливу, необхідність вжиття якого слід доводити.
(2) Позиції інших учасників справи
15. 24 грудня 2025 року адвокат позивачки подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу. Просив залишити оскаржену постанову без змін. Мотивував так:
15.1. Відповідач покинув старшого сина у трирічному віці під час вагітності позивачки молодшим сином і не забрав останнього з пологового будинку. Після того не виконував батьківські обов`язки відносно дітей, не проявляв до них інтересу, до подання позову не вчиняв дій для відновлення спілкування.
15.2. Трудова діяльність відповідача ускладнює налагодження відносин із синами та спілкування з ними. 
15.3. У матеріалах справи є докази того, що він ухиляється від виконання батьківських обов`язків (покази свідків, рішення суду про стягнення пені за прострочення сплати аліментів). Апеляційний суд вислухав думку старшого сина та дослідив висновок психолога відносно молодшого сина. Тому оскаржена постанова відповідає критеріям законності, обґрунтованості. Підстав для її скасування немає.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
(1) Межі розгляду справи у суді касаційної інстанції
16. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 9 грудня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача на підставі, передбаченій у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
17. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
18. З огляду на вказаний припис Верховний Суд за загальним правилом переглядає оскаржені судові рішення у межах тих доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження щодо скасування судових рішень про позбавлення відповідача батьківських прав.
(2) Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій
(2.1) Чи є позбавлення відповідача батьківських прав пропорційним меті захисту якнайкращих інтересів його синів?
19. Позивачка просила позбавити відповідача батьківських прав щодо двох їхніх дітей, оскільки він ухиляється від їхнього виховання й утримання, а молодшого сина навіть не забрав із пологового будинку. Суд першої інстанції вважав вимоги позивачки необґрунтованими, бо вона не довела умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Апеляційний суд із цим рішенням не погодився. Виснував про обґрунтованість позову, оскільки позивачка довела втрату інтересу відповідача до дітей, його самоусунення від участі в їхньому вихованні; врахував думку старшого сина та висновок психолога щодо молодшого сина; пояснив підстави неврахування висновків органів опіки та піклування.
20. У касаційній скарзі відповідач стверджував, зокрема, що всупереч його волі були та залишаються обставини (карантинні обмеження, служба в Збройних Силах України, робота водієм-дальнобійником, проживання дітей із матір`ю та вітчимом), які ускладнюють можливість його участі у вихованні дітей і спілкуванні з ними. Вважає, що рішення про відмову в задоволенні позову відповідатиме інтересам дітей і сприятиме відновленню стосунків із ними. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з тим, що позивачка не довела відповідність позбавлення батьківських прав найкращим інтересам дітей.
21. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини).
22. За змістом частини першої статті 7 цієї Конвенції дитина має, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їхнє піклування.
23. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що це розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (частина перша статті 9 Конвенції про права дитини).
24. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина перша статті 18 Конвенції про права дитини).
25. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункти 1 і 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція 1950 року)).
26. Право батьків і дітей бути поряд один із одним становить основоположну складову сімейного життя. Заходи національних органів, спрямовані на обмеження такої можливості, є втручанням у право на повагу до сімейного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції 1950 року. Таке втручання не буде порушенням відповідного права, якщо воно відбувається згідно із законом, переслідує одну чи більше правомірних цілей, перелічених у пункті 2 вказаної статті, та є необхідним у демократичному суспільстві, зокрема, пропорційним обраним таким цілям.
27. Між інтересами дитини й інтересами батьків має існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Стаття 8 Конвенції 1950 року не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» (Hunt v. Ukraine) від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04 (пункт 54)).
28. Мати, батько дитини, які перебувають у шлюбі, зобов`язані забрати дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я (частина перша статті 143 СК України).
29. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (частини перша - третя статті 150 СК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
30. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти (пункти 1 і 2 частини першої статті 164 СК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
31. Наявність заборгованості за аліментами сама по собі не є підставою для позбавлення батьківських прав (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року у справі № 204/1199/16-ц).
32. Обов`язок доведення фактів такого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, яке може бути підставою для позбавлення батьківських прав, покладений на позивачку (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2023 року у справі № 522/20260/21, від 21 травня 2024 року у справі № 303/801/23).
33. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. 
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року у справі № 127/10585/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2023 року у справі № 522/20260/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18).
34. Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так і найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому він має позбавляти батьків такого шансу тільки тоді, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб виснувати про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його (її) батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним (нею) і дитиною, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції з дитиною з боку іншого з її батьків, то цього недостатньо для позбавлення батька (матері) батьківських прав. 
Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоби бути заслуханими з питань, які стосуються їхніх інтересів. Зокрема через те, що з часом вони стають зрілішими та здатними сформулювати власну думку, суд повинен належно враховувати їхні погляди і почуття, а також їхнє право на повагу до особистого життя. Водночас погляди дітей необов`язково залишаються незмінними, і їхні твердження необов`язково будуть достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо стосовно того, що стосується регулярного спілкування останніх із їхніми дітьми. Вочевидь право дитини на висловлення думки не потрібно тлумачити як фактичне надання їй безумовного права вирішити спір («накласти вето») без аналізу будь-яких інших факторів або без визначення й оцінювання найкращих інтересів дитини (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 квітня 2024 року в справі № 553/449/20).
35. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили такі обставини:
- 1 жовтня 2013 року сторони зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області (т. 1, а. с. 11), а 13 березня 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області ухвалив рішення, згідно з яким цей шлюб розірвав;
- сторони є батьками старшого та молодшого синів (т. 1, а. с. 8-9);
- з 18 вересня 2019 року позивачка перебуває у зареєстрованому шлюбі з вітчимом дітей, які з ними проживають і зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 10, 14);
- відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_2 ;
- згідно з характеристиками дітей із навчальних закладів вони зарекомендували себе позитивно, їхнім вихованням займається позивачка;
- 3 січня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області ухвалив рішення, згідно з яким стягнув із відповідача на користь позивачки аліменти на старшого сина у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 3 листопада 2016 року, до досягнення дитиною повноліття (т. 1, а. с. 13);
- 10 листопада 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області ухвалив рішення, згідно з яким стягнув із відповідача на користь позивачки аліменти на молодшого сина в розмірі 900,00 грн щомісячно, починаючи з 13 березня 2017 року, до досягнення дитиною повноліття (т. 1, а. с. 17);
- 11 жовтня 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області ухвалив рішення, згідно з яким стягнув з відповідача на користь позивачки 151 002,67 грн пені за прострочення сплати аліментів на синів;
- станом на 29 грудня 2023 року відповідач мав 14 600,00 грн заборгованості зі сплати аліментів, а станом на 15 квітня 2024 року заборгованості не було (т. 1, а. с. 15, 16, 139-140);
- 25 березня 2024 року Виконавчий комітет Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району Київської області ухвалив рішення про затвердження висновку Служби у справах дітей та сім`ї щодо недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дітей. У висновку вказано, що відповідач не має заборгованості за аліментами, є учасником бойових дій, заяв і скарг від сусідів та жителів села на нього не було, працює водієм. Відповідно до характеристики з місця роботи він тактовний, ввічливий, уважний, у порушеннях трудової дисципліни помічений не був, доган і стягнень не має, за час роботи участі у дорожньо-транспортних пригодах не брав;
- 18 березня 2024 року Орган опіки та піклування Сквирської міської ради склав висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дітей;
- в апеляційному суді старший син пояснив, що вважає батьком вітчима, з дворічного віку не бачив відповідача, який покинув сім`ю і не брав жодної участі у житті дитини;
- за змістом висновку психолога молодший син не знає відповідача та ніколи його не бачив, вважає батьком вітчима, з яким має теплі, довірливі стосунки.
36. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зауважує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на недобросовісних батьків. Можливість позбавлення відповідача батьківських прав передбачена законом та може переслідувати мету захисту найкращих інтересів його синів. Однак, допускаючи таке втручання у право відповідача на повагу до його сімейного життя, слід перевірити, чи забезпечив апеляційний суд, який задовольнив позов, баланс інтересів сторін. Позбавлення відповідача батьківських прав не зумовить невідворотних наслідків, бо не позбавить його можливості спілкуватися з дітьми, бачитися з ними, звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав тощо. Проте для ухвалення рішення суду про позбавлення таких прав мають бути вагомі підстави.
37. Розірвання сімейних відносин батьків, зокрема, з ініціативи одного з них, може погано впливати на ставлення дитини до батьків або до того з них, хто ініціював припинення цих відносин. За обставин цієї справи, які встановили суди, задоволення позову про позбавлення батьківських прав відповідача, який виявляє бажання брати участь у вихованні, утриманні синів та у спілкуванні з ними, не відповідає їхнім найкращим інтересам, тобто не буде пропорційним меті забезпечення таких інтересів.
38. Пункт 1 частини першої статті 164 СК України незастосовний до спірних правовідносин щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно молодшого сина. За змістом частини першої статті 143 СК України обов`язок забрати дитину з пологового будинку має кожен із батьків, які перебувають у шлюбі. Відповідно такий обов`язок є індивідуальним. І у випадку з молодшим сином цей обов`язок виконала мати.
39. Стосовно застосування пункту 2 частини першої статті 164 СК України, то твердження позивачки у відзиві на касаційну скаргу про те, що діти впродовж 9 років проживають разом із нею і вітчимом та не бачили відповідача, не є підставою для позбавлення останнього батьківських прав. Хоча період, протягом якого батько не підтримував контакту з дітьми, тривав достатньо довго, лише це не може виключати можливість відновлення зв`язків батька з його синами. Фактична повага до їхнього сімейного життя вимагає оцінювання спірних відносин не тільки з урахуванням часу, що сплинув від народження дітей. Як і наявність певний час заборгованості за аліментами та стягнення з відповідача пені за прострочення їхньої сплати не можуть бути самостійними підставами для задоволення позову.
40. Тривалий конфлікт сторін, проживання дітей із позивачкою та вітчимом, служба відповідача у Збройних Силах України, його зайнятість могли впливати на можливість участі у вихованні синів. Незважаючи на таке ставлення до виконання батьківських обов`язків, яке не можна вважати сумлінним, відповідач проти позбавлення його батьківських прав заперечував, стверджував, що має намір відновити відносини з дітьми. Апеляційний суд навів мотиви неврахування висновків органів опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, але водночас не врахував, що ці висновки характеризують батька позитивно.
41. Суд першої інстанції правильно виснував про відсутність доведених підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав. Наявність фактів, які вимагають саме такого позбавлення, а також пропорційність цього заходу втручання у права відповідача меті забезпечення якнайкращих інтересів дітей позивачка не довела. Суди не встановили сукупності обставин, які б з огляду на тривалість неналежного виконання відповідачем батьківських обов`язків дозволяли виснувати про його безумовне умисне ухилення від їхнього виконання щодо виховання синів, а саме не встановили фактів, які би засвідчили остаточне та свідоме самоусунення від виконання цих обов`язків, втрату інтересу до участі у вихованні й утриманні дітей, відсутність наміру відновити з ними стосунки. У зв`язку з неналежним виконанням батьківських обов`язків суд першої інстанції правильно попередив відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання його дітей і відмовив у задоволенні позову.
(3) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
(3.1) Щодо суті касаційної скарги
42. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині (пункт 4 частини першої статті 409 ЦПК України).
43. Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (стаття 413 ЦПК України).
44. З огляду на висновок про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, оскаржену постанову апеляційного суду слід скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову. 
Керуючись статтями 2, 400, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
у х в а л и в:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
2. Постанову Київського апеляційного суду від 9 квітня 2025 року скасувати та залишити в силі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2024 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий		В. І. Крат	
Судді		Д. А. Гудима 	
		І. О. Дундар	
		Є. В. Краснощоков	
		П. І. Пархоменко