УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 року
м. Київ
Справа № 643/7298/17
Провадження № 51-5636ск23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Салтівського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 березня 2026 року щодо
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Хрестище Красноградського району Харківської області, громадянки України, фактично проживає у АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого 
ст. 128 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Салтівського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2025 року
ОСОБА_5 засуджено за ст. 128 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_5 від призначеного за цим вироком покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито. Вирішено питання про речові докази. Цивільний позов залишено без розгляду.
Згідно з вироком суду 21 травня 2015 року в період часу з 20:15 по 21:07 ОСОБА_5 , працюючи на посаді тренера групових програм в спортивному клубі «Територія фітнес» у м. Харків (пр. Тракторобудівників, 59/56), проводила групові тренування.
В процесі групового тренування потерпіла ОСОБА_6 попросила тренера ОСОБА_5 надати їй практичну допомогу під час виконання спортивної вправи, після чого остання, діючи з власної необережності, не передбачаючи можливості настання шкоди для здоров`я потерпілої, хоча повинна була і могла передбачати це та діяти з більшою обачністю, масою свого тіла натиснула зверху на спину ОСОБА_6 , спричинивши додаткову зовнішню силу на 
тіло останньої, що призвело до критичного перерозтягання правого стегна 
з приєднанням ротаційного компоненту, внаслідок чого у потерпілої 
ОСОБА_6 утворився закритий уламковий гвинтоподібний перелом тіла правого стегна зі зміщенням кісткових уламків та формуванням міжм`язової гематоми.
Згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи зазначені тілесні ушкодження відноситься до ушкоджень середнього ступеня тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я.
Своїми діями ОСОБА_5 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ст. 128 КК України, тобто необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 30 березня 2026 року апеляційну скаргу захисника було залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить оскаржувані судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції всупереч практиці Верховного Суду безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про призначення комплексної комісійної судово-медичної експертизи, незважаючи на наявність сумнівів у неупередженості експертів та існування у матеріалах провадження взаємовиключних висновків, один з яких був наданий стороною захисту, який у свою чергу не був жодним чином проаналізований.
Окремо скаржник звертає увагу на те, що апеляційний суд у своїй ухвалі послався на висновок комісійної експертизи, яка фактично не призначалася та не проводилася під час судового розгляду в суді першої інстанції.
Крім цього зазначає, що місцевий суд безпідставно не врахував показання свідка ОСОБА_7 , надані під час досудового розслідування, з мотивів її недопиту в судовому засіданні, незважаючи на те, що її неявка була зумовлена поважними причинами, зокрема похилим віком та станом здоров`я.
На думку скаржника, за таких обставин протокол допиту цього свідка мав бути визнаний допустимим доказом та оцінений судом у сукупності з іншими доказами у провадженні.
Також захисник зауважує, що судом першої інстанції проігноровано клопотання сторони захисту про виклик свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які, за його переконанням, могли підтвердити обставини, що спростовують версію обвинувачення.
Зазначає, що апеляційний суд, залишаючи вирок без змін, безпідставно погодився з висновками суду першої інстанції, формально зазначивши про повноту дослідження доказів, тоді як доводи сторони захисту щодо суперечностей у висновках експертів залишилися без належної перевірки.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень та інших документів, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Крім цього касаційний суд не може втручатися в аспекти оцінки судами нижчих інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження ними обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, що підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення в цілому.
Проаналізувавши додані до касаційної скарги копії судових рішень, Верховний суд погоджується з висновками судів нижчих інстанцій про те, що винуватість   ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується сукупністю доказів, наданих стороною обвинувачення та досліджених місцевим судом відповідно до вимог КПК України.
Зокрема, у місцевому суді   ОСОБА_5 , хоча й не визнала свою вину, однак, крім іншого, пояснила, що в той день діяла як тренер у межах звичайного тренувального процесу, попереджала потерпілу про надмірне фізичне навантаження та можливу шкоду для здоров`я, під час виконання вправи надавала словесні рекомендації і лише доторкнулася до потерпілої вказівним пальцем, після чого стався хлопок. ОСОБА_5 одразу ж пішла до адміністратора, попросила викликати швидку і разом із потерпілою поїхали в лікарню. В подальшому вона неодноразово приїжджала до потерпілої у лікарню. Зауважила, що на її питання лікарі повідомили, що такий перелом не характерний для молодої дівчини, таке буває у маленьких дітей, старих людей або людей з хворими кістками. Також ОСОБА_5 приїздила до потерпілої з менеджером та одним з директорів, запитували, чи можуть чимось допомогти, на що потерпіла відмовилась.
Показання засудженої про те, що в її діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, перевірялись судом першої інстанції й не знайшли свого підтвердження. 
Зокрема, як вбачається з показань потерпілої ОСОБА_6 , вона регулярно відвідувала тренування у вказаному спортивному клубі та виконувала вправи під наглядом тренера. Під час заняття 21 травня 2015 року, виконуючи вправу, вона не змогла самостійно виконати необхідні рухи та попросила допомоги у 
ОСОБА_5 , яка була тренером. 
Потерпіла зазначила, що ОСОБА_5 підійшла ззаду, стала на коліна, своїм корпусом лягла їй на спину та почала притискати її до підлоги. На 2-3 натиск відбувся гучний хлопок, внаслідок чого права нога потерпілої деформувалася та почала опухати. Тренер побігла до адміністрації клубу, викликали швидку. Також потерпіла зазначила, що відвідувала по декілька тренувань на день, зокрема пілатес, фітнес або стейчинг, декілька місяців. До цієї травми жодних травм у неї не було, як не було і проблем із суглобами.
На думку місцевого суду, показання потерпілої узгоджуються з іншими доказами, дослідженими в суді першої інстанції, зокрема:
- випискою з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 2652 
від 12 червня 2015 року, з якої встановлено, що в період з 21 травня 2015 року по 12 червня 2015 року ОСОБА_6 перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом закритий осколковий перелом с/3 правої стегнової кістки зі зміщенням;
- комп`ютерною томографією від 25 травня 2015 року ОСОБА_6 , якою підтверджується наявність у потерпілої уламкового перелому середньої третини діафіза правої стегнової кістки зі зміщенням;
- випискою з медичної карти амбулаторного хворого № 2652 від 11 вересня 2015 року, де зазначено, що у ОСОБА_10 має місце закритий перелом правої стегнової кістки в с/3, стан після оперативного втручання;
- висновком судово-медичного експерта № 371-с/16 від 10 березня 2016 року, відповідно до якого у ОСОБА_6 є закритий уламковий перелом правої стегнової кістки в середній третині зі зміщенням, який виник від комбінованої дії сили, а саме внаслідок ротації та вигину, й міг бути отриманий не пізніше строку звернення потерпілої до лікувального закладу. За ступенем тяжкості така травма відноситься до ушкоджень середнього ступеня тяжкості;
- копією карти виїзду бригади екстреної медичної допомоги № 409, яка 21 травня 2015 року о 21:07 виїжджала за адресою: АДРЕСА_2 до ОСОБА_6 ;
- протоколом проведення слідчого експерименту від 30 березня 2016 року, під час якого потерпіла ОСОБА_6 за участю спеціаліста судово-медичного експерта ОСОБА_11 надала показання за механізмом завдання їй тілесних ушкоджень;
- висновком судово-медичного експерта № 834-С/16 від 30 квітня 2016 року, відповідно до якого експерт підтвердив, що у ОСОБА_6 є закритий уламковий перелом правої стегнової кістки в середній третині зі зміщенням. Показання ОСОБА_6 , на які вона посилається в ході проведення слідчого експерименту, в цілому відповідають об`єктивним судово-медичним даним в частині механізму та строків отримання у неї тілесних ушкоджень. Утворення встановленого у ОСОБА_6 перелому в результаті лише самостійних дій потерпілої, без впливу ззовні (сторонньої сили або перенесення маси тіла іншої людини та тіло потерпілої) неможливо з урахуванням конструктивних особливостей перелому. Будь-яких захворювань або патологічних змін з боку опорно-рухового апарату у ОСОБА_6 на момент травми не було;
- висновком експерта № 34-КЕ/2017 за результатами проведення комісійної судово-медичної експертизи від 07 квітня 2017 року, відповідно до якого у 
ОСОБА_6 у зв`язку із подіями 21 травня 2015 року мав місце закритий уламковий гвинтоподібний перелом тіла правого стегна (діафізарний) зі зміщенням кісткових уламків та формуванням міжм`язової гематоми. Ця травма утворилася від непрямої дії тупих предметів з прикладанням сил поза межами формування перелому, що призвело до згинання та скручування кістки вздовж її анатомічної вісі. Медична документація не містить даних щодо клінічних проявів загрозливих для життя явищ у ОСОБА_6 , пов`язаних із травмою правого стегна, що відноситься до ушкоджень середнього ступеня тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я. Будь-яких ознак зниження щільності кісткової тканини із зміненням її мікроархітекторики, які були б характерні для порушення обмінних процесів в організмі (при остеопорозі), або її хворобливої деструкції (при пухлинах), на ренгенограмах правої стегнової кістки ОСОБА_6 не встановлено. Надана медична документація також не містить будь-яких даних стосовно наявності у ОСОБА_6 захворювань або патологічних змін з боку опорно-рухового апарату та обміну речовин. 
Зазначене обґрунтовано унеможливлює утворення патологічного перелому стегна у ОСОБА_6 під час подій 21 травня 2015 року, тобто експертна комісія повністю виключила можливість утворення гвинтоподібного перелому тіла (середньої частини) правого стегна у ОСОБА_6 внаслідок «її самостійних дій», а саме при самовільному активному нахилі її тулубу вперед в умовах сидіння в позі, зазначеної як поза «Лотосу». Це ушкодження безумовно утворилося внаслідок прикладання додаткової зовнішньої сили на тіло ОСОБА_6 (додавання маси тіла іншої особи), при якому обов`язково фіксувалася тазова ділянка її тіла. Такі умови в сукупності із анатомо-фізіологічними особливостями опорно-рухливого апарату людини та тілобудови потерпілої й призвели до критичного перерозгинання її правого стегна з приєднанням ротаційного компоненту, що відповідає тим обставинам, на які вона посилалася при проведенні слідчого експерименту 30 березня 2016 року. Показання ОСОБА_5 стосовно обставин виникнення травми правого стегна у ОСОБА_6 , на які вона посилається, не містять зазначених вище умов травми та вказують більш на патологічний характер перелому, що не відповідає об`єктивним судово-медичним даним;
- протоколом огляду речей від 27 грудня 2016 року, а саме картки з пластику з логотипом спортивного клубу з різнокольоровим надписом «Територія Fitness», з зовнішнього боку картки є штрих-код з особистим № 01004984.
Місцевий суд, дослідивши зібрані докази, дійшов висновку, що вони є належними, допустимими та достовірними, а у своїй сукупності - достатніми для доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України.
Крім того, за змістом вироку місцевий суд за клопотанням сторони захисту допитав свідків сторони захисту ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які надали свої показання у судовому засіданні.
Свідок ОСОБА_9 (керуюча фітнес-клубом «Територія фітнесу») у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_5 працює у клубі з 2014 року. 21 травня 2015 року, близько 20:00, зателефонував співробітник клубу, повідомивши про ситуацію, що склалася, після чого свідок відразу прийшла до клубу. Зі слів свідків події, адміністратора, одна з клієнток отримала травму, викликали швидку, й потерпіла поїхала до лікарні. 
Свідок повідомила, що на відеозаписах з камер відеоспостереження помітно, як потерпіла ОСОБА_6 сиділа в позі «лотос» спиною до камери. Тренер по черзі підходила для корекції вправи. Потерпіла її підізвала, внаслідок чого ОСОБА_5 підійшла ззаду, руки тренера лежали на плечах потерпілої, тиску, нахилів, різких рухів не було. Все тривало секунди. Дівчина з групи (прізвище не пам`ятає) чула звук схожий на хлопок під час тренування, потерпіла здригнулася. Відео не зберегли, оскільки від потерпілої скарг та претензій не мали, вона не брала компенсацію. Казала, що не потребує допомоги. 
Свідок повідомила, що разом із директором ОСОБА_8 їздили до лікарні, спілкувалися з лікарем, який лікував потерпілу. Він здивувався такій травмі потерпілої та казав, що в його практиці такого не було. При таких вправах таких травм бути не може. Прізвище лікаря свідок не пам`ятає. Потерпіла за той момент, поки ходила на тренування, змінилася: втратила вагу та була блідою, як помітила свідок.
Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні надав показання, що був заступником директора фітнес-клубу «Територія фітнесу». Свідок бачив на відео всі події. Весною-літом 2015 року йому подзвонила підлегла менеджер клубу ОСОБА_9 . Він подивився відео, питань до тренера не виникало, не відчували проблему для себе як для клубу, співчували клієнту і, враховуючи репутацію, їздили у лікарню, спілкувалися з лікарем, запропонували потерпілій допомогу у відновленні. Потерпіла відмовилася. На відео під час тренування ОСОБА_5 сиділа навпочіпки біля потерпілої, й було легке торкання двома пальцями до плеча; не лягала не неї всім своїм тілом, як описує потерпіла, потерпіла сама гнулася. ОСОБА_9 , тренер та інші учасники групи говорили, що потерпіла була виснажена, мучила себе дієтами, пила каву, занадто багато ходила на тренування (по 2-3 тренування в день). Потерпілу попереджали про шкоду відвідування такої кількості тренувань. Відео не зберегли. Думали, що воно є, але воно не збереглося. Свідок повідомив, що вони наймали високого рівня спеціаліста для розуміння реальної ситуації, вони консультувалися з великою кількістю спеціалістів щодо травми потерпілої. Лікар потерпілої, прізвище якого він не пам`ятає, з яким свідок спілкувався щодо її травми, повідомив, що, який би не був тиск, найміцніша кістка організму не може зламатися, якщо немає будь-якої ослабленості. З потерпілою свідок у лікарні не спілкувався й сам особисто не пропонував їй допомогу.
Місцевий суд, проаналізувавши надані цими свідками показання, дійшов висновку про те, що такі показання не спростовують наявність в діях обвинуваченої ОСОБА_5 протиправних дій, які їй інкримінують. Допитані свідки не були очевидцями подій, а сприйняття ними подій з відеозаписів камер спостережень є їх особистим сприйняттям подій. Враховуючи, що і потерпіла, і обвинувачена під час події сиділи спиною до камери, свідки, які бачили події частково, без звуку, не могли оцінити в повній мірі події, що відбувалися, тим більше не могли оцінити силу тиску, який чинила тренер ОСОБА_5 на потерпілу. 
Також суд звернув увагу на суперечності у показах свідків захисту щодо моменту взаємодії обвинуваченої та потерпілої під час виконання вправи. Зокрема, свідок ОСОБА_9 говорить, що бачила, як руки тренера лежали на плечах потерпілої, а свідок ОСОБА_8 зазначив, що бачив, як тренер торкнулася до плеча потерпілої двома пальцями.
Крім того, судом також було зазначено, що сам відеозапис з камер відеоспостереження суду наданий не був; про те, що він існував та що на ньому було зафіксовано, суду відомо лише зі слів свідків, а тому, враховуючи обов`язок суду щодо безпосереднього дослідження доказів, судом не взято до уваги повідомлення про зміст запису з камер відеоспостереження, оскільки такий запис не був предметом безпосереднього дослідження суду. 
Такий запис перебував у володінні фітнес-клубу, де працювала засуджена, й при посиланні на нього, як на доказ, сторона захисту мала можливість для його збереження для підтвердження своєї позиції щодо відсутності вини обвинуваченої, однак не вчинила таких дій, відеозапис суду не надала. 
Слідчий вчиняв дії для отримання відеозаписів з камер відеоспостережень, однак такі записи надані органу досудового розслідування не були, оскільки записи з камер відеоспостереження за 21 травня 2015 року не збереглися, що підтверджується листом ТОВ «Продбуд» від 20 квітня 2016 року.
Отже, у зв`язку із наведеним убачається, що місцевий суд за клопотанням сторони захисту допитав свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і зазначив про це у вироку.
При цьому суд першої інстанції не визнав допустимим доказом показання свідків сторони захисту в частині повідомлення лікарем, який лікував потерпілу, що такої травми у молодої жінки не може бути при виконанні вправи, якщо немає будь-якої ослабленості, оскільки вони є показаннями з чужих слів. Свідки не змогли назвати прізвище, ім`я, по-батькові лікаря, й такі показання спростовуються висновком за результатами проведення комісійної судово-медичної експертизи № 34-КЕ/2017 від 07 квітня 2017 року, який визнано судом допустимим доказом.
При цьому не вбачаються релевантним посилання захисника на позицію Верховного Суду у справі № 462/1710/16-к про те, що покази свідка як доказ з`являються лише в суді під час його допиту, оскільки ця позиція стосується аспектів відкриття доказів (зокрема показів свідків) сторонами в ході виконання вимог ст. 290 КПК України під час досудового розслідування, про що у цьому провадженні не йдеться. 
Окрім цього, не є обґрунтованими доводи захисника про те, що висновок, як зазначається у касаційній скарзі, судово-медичного експерта ОСОБА_12 , який містить прямо протилежні висновки щодо характеру та причин травми потерпілої, не був жодним чином проаналізований місцевим судом, а клопотання про призначення комплексної судово-медичної експертизи було безпідставно відхилено.
Суд першої інстанції, обґрунтовуючи своє рішення положеннями ст. 102 КПК України, визнав наданий стороною захисту консультативний висновок спеціаліста ОСОБА_12 від 12 червня 2017 року недопустимим доказом, про що зазначив у своєму рішенні.
Місцевий суд вказав, що відповідно до положень ч. 2 ст. 102 КПК України у висновку експерта обов`язково повинно бути зазначено, що його попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Наданий стороною захисту консультативний висновок спеціаліста ОСОБА_12 від 12 червня 2017 року такого зазначення не містить.
При цьому судом зауважено, що висновок експерта № 34-КЕ/2017 за результатами проведення комісійної судово-медичної експертизи від 07 квітня 2017 року, наданий як доказ стороною обвинувачення, відповідає вимогам ст. 102 КПК України, є допустимим та належним доказом. 
Ця експертиза проведення судово-медичною комісією у складі: лікаря судово-медичного експерта ОСОБА_13 зі стажем роботи з 1995 року, лікаря -рентгенолога ОСОБА_14 зі стажем роботи з 1989 року, лікаря-травматолога ОСОБА_15 зі стажем роботи з 1982 року, лікаря-травматолога ОСОБА_16 зі стажем роботи з 1993 року, лікаря судово-медичного експерта ОСОБА_17 зі стажем роботи з 2002 року, які були попереджені про кримінальну відповідальність за ст. 384, 385 КК України та ознайомлені з правами, обов`язками експерта.
З огляду на це, доводи касаційної скарги про те, що місцевий суд послався у вироку на дані комісійної експертизи, яка не призначалася місцевим судом і не проводилася в ході судового провадження в місцевому суді, не вбачаються актуальними з огляду на наявність указаного вище експертного висновку у експертизі, яка проводилася раніше. 
Аналогічні доводи також були предметом перевірки у суді апеляційної інстанції.
Зокрема, апеляційний суд, відповідаючи на твердження захисника про необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотання сторони захисту про проведення комісійної експертизи, зазначив, що порушень процесуального порядку призначення і проведення експертиз за матеріалами провадження не встановлено. Місцевий суд, на думку колегії суддів апеляційного суду, правильно вирішив питання про їх належність та допустимість, а тому відповідні доводи захисника в цій частині були визнані безпідставними.
Крім цього, апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції відповідно до положень КПК України детально проаналізував усі експертизи, які надали сторони, тому доводи, висловлені в апеляційній скарзі про протилежне, не ґрунтуються на матеріалах справи.
При цьому в ухвалі також зауважено, що проведені у цьому кримінальному провадженні експертизи не суперечать, а тільки доповнюють висновки одна одної. Відповідно до висновку експерта № 34-КЕ/2017 за результатами проведення комісійної судово-медичної експертизи від 07 квітня 2017 року експертна комісія повністю виключила можливість утворення гвинтоподібного перелому тіла (середньої частини) правого стегна у потерпілої ОСОБА_6 внаслідок «її самостійних дій», а саме при самовільному активному нахилі її тулубу вперед в умовах сидіння в позі, зазначеної як поза «Лотосу». Це ушкодження безумовно утворилося внаслідок прикладання додаткової зовнішньої сили на тіло ОСОБА_6 (додавання маси тіла іншої особи), при якому обов`язково фіксувалася тазова ділянка її тіла.
За наведених вище обставин апеляційний суд дійшов висновку, що у суду першої інстанції не було необхідності у призначенні повторної експертизи. При цьому суд належним чином мотивував, за яких підстав визнав недопустимим доказом консультативний висновок спеціаліста, наданий ОСОБА_12 12 червня 2017 року, а тому за таких підстав порушень, пов`язаних із неповнотою судового розгляду, внаслідок відмови судом у задоволенні цього клопотання, апеляційний суд не встановив. 
Підстав вважати вказані висновки судів попередніх інстанцій у цій частині такими, що істотно порушують вимоги кримінального процесуального закону, колегія суддів Верховного Суду також не вбачає.
Крім цього, варто зазначити, що відповідно до положень ст. 242, 332 КПК України вирішення питання про необхідність призначення експертизи належить до дискреційних повноважень суду, який оцінює доцільність її проведення з урахуванням наявних у провадженні доказів. 
Сам по собі факт наявності альтернативного висновку спеціаліста ОСОБА_12 , наданого стороною захисту, не зумовлює обов`язку суду призначити повторну чи комісійну експертизу, якщо сукупність інших доказів дає можливість встановити обставини кримінального правопорушення. 
Довід касаційної скарги про безпідставне неврахування судом показань свідка ОСОБА_7 , наданих під час досудового засідання, з огляду на її неявку до суду з поважних причин, також не вбачається обґрунтованим. 
Згідно з вироком суд першої інстанції, виходячи з принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними доказів, передбачених ст. 22 КПК України, прийняв відмову сторони обвинувачення від допиту у судовому засіданні свідків обвинувачення ОСОБА_7 , ОСОБА_18 та відмову сторони захисту від свідка захисту ОСОБА_7 . 
Відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, а показання надані під час досудового розслідування можуть бути покладені в основу судового рішення лише у виключних випадках, прямо передбачених законом.
За таких обставин відсутні правові підстави для врахування показань, отриманих на стадії досудового розслідування, скільки це суперечило б принципу безпосередності дослідження доказів.
Посилання у касаційній скарзі в цьому контексті на позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 12.12.2019 у справі № 750/7023/18, є нерелевантним, оскільки у тому провадженні йшлося про неможливість допиту у судовому засіданні свідка, який помер. 
Апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою захисника, зазначив, що суд першої інстанції, визнаючи ОСОБА_5 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність її вини у вчиненні інкримінованого злочину й навів у вироку переконливі доводи на обґрунтування цього висновку.
Апеляційний суд обґрунтовано зауважив, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і реалізації наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуті відповідно до вимог КПК України.
Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що переконливих і достатніх доводів, які б ставили під сумнів додержання судом першої інстанції приписів ст. 84, 91, 94 КПК України та правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність під час кваліфікації дій ОСОБА_5 , в апеляційній скарзі не наведено, а підстав для ухвалення виправдувального вироку, як про це вказував захисник в апеляційній скарзі, немає.
Ухвала апеляційного суду в цій частині відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Переконливих доводів, які б свідчили про наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі захисника також не наведено. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника, доданих до неї копій оскаржуваних рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.
Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Салтівського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 березня 2026 року.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3