Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа №338/1499/25
12 лютого 2026 року  Богородчанський районний суд Івано-Франківської області
в складі :  головуючого-судді  Шишка О.А.,
з участю :  секретаря   Сіщук Г.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - виконавчий комітет Старобогородчанської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, про визначення місця проживання дитини, 
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - виконавчий комітет Старобогородчанської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, про визначення місця проживання дитини: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що вони з відповідачкою одружилися 13.12.2002 року. У шлюбі мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Їх спільне життя не склалося і вони припинили спільне проживання. Рішенням Богородчанського районного суду шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу неповнолітній син ОСОБА_3 залишився проживати з ним, а дочка ОСОБА_4 проживає з відповідачкою. Вважає, що узгодження з відповідкою у добровільному порядку місяця проживання їх неповнолітніх дітей не забезпечує визначення усіх їхніх прав та інтересів, тому він змушений звертатися в суд й просить позов задовольнити.
В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав та просив його задовольнити і визначити місце проживання їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 з ним. Зазначив, що син сам виявив бажання залишитися проживати з ним, а не з матір`ю. 
Відповідачка вимоги позову визнала і не заперечила проти визначення проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 з відповідачем, оскільки син бажає проживати з батьком, а донька з нею.
Представник служби у справах дітей Старобогородчанської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області в судовому засіданні підтримала висновок органу опіки та піклування й зазначила, що син досяг чотирнадцятирічного віку і може самостійно вирішувати з ким проживати. Вказала, що у справі, що розглядається, відсутній предмет спору, однак щодо його вирішення поклалася на розсуд суду.
Неповнолітній ОСОБА_3 в судовому засіданні заявив, що бажає проживати з батьком. Зазначив, що він після розірвання шлюбу він залишився проживати з татом, а матір відвідує у вихідні дні.
Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.
У судовому засіданні встановлено, що позивач є батьком народженого у шлюбі з відповідачкою сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 06.02.2026 року ОСОБА_3 проживає на АДРЕСА_1 разом з батьком ОСОБА_1 .
Згідно з висновком про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , затвердженим рішенням Старобогородчанської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області №14 від 10.02.2026 року неповнолітній ОСОБА_3 проживає з батьком, мати щодо такого проживання не заперечує, крім того ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 досягнув 14 річного віку, тому може самостійно вирішувати з ким з батьків проживати. 
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні зазначив, що відповідач є рідним братом його дружини та пояснив, що неповнолітній ОСОБА_3 після розірвання шлюбу між сторонами залишився проживати з батьком.
Відповідно до ч.1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. 
Відповідно до ч.4. ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Відповідно до ч.3. ст 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Відповідно до ч.2. ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини.
Нормами чинного цивільного законодавства, зокрема главою 4 підрозділу 1 розділу 2 Цивільного Кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою (ст.31 ЦК України), а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою (ст.32 ЦК України).
При цьому, в ч. 3 ст. 160 СК України закріплено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п. 18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
З матеріалів справи встановлено, що син сторін у справі ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 досяг чотирнадцяти років, а відтак з цього часу втратив статус малолітньої дитини.
Згідно з положеннями ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.
Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини).
Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.
Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками, які живуть окремо. За відсутності згоди щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку.
За положеннями ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі досліджених доказів й у співставленні з нормами законів суд дійшов висновку, що право позивача не було порушене, а тому немає підстав у застосуванні заходів судового захисту. 
Отже, в судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самою.
Суд не погоджується з позицією органу опіки та піклування про відсутність предмету спору між сторонами. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 757/555/22, відсутність спору характеризується тим, що між сторонами не залишається неврегульованих питань, а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним та таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, які вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою. Разом з тим, відповідачка погоджується на проживання сина з позивачем у більшій мірі через те, що це необхідне для закінчення навчання сина у школі. Більше того, після роз`яснення судом вимог ч. 3 ст. 160 СК України позивач наполягає на вирішенні справи по суті, оскільки у них з відповідачкою й надалі можуть виникати питання щодо визначення місця проживання сина ОСОБА_3 . 
Беручи до уваги викладене, суд важає, що у задоволенні позову про визначення місця проживання неповнолітньої дитини слід відмовити за безпідставністю пред`явлення такої вимоги до суду, оскільки ОСОБА_3 як на момент подання позову до суду, так і на момент ухвалення рішення у справі досяг чотирнадцятирічного віку, а відтак йому належить право самостійно обирати місце свого проживання.
На підставі наведеного ст. 29, 31, 32 ЦК України, ст. 141, 160, 161 СК України, керуючись ст. 2, 4, 263 - 265 ЦПК України, суд
в и р і ш и в :
Відмовити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , про визначення місця проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з батьком ОСОБА_1 . 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення складено 20.02.2026 року.

Головуючий О. А. Шишко