ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/28391/24 Суддя (судді) першої інстанції: Парненко В.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Безименної Н.В., Вівдиченко Т.Р.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2024 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 06.03.2024 №103650012499 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 на пільгових умовах згідно з п.2 ч.2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати ОСОБА_1 навчання в ПТУ з 01.09.1982 по 11.07.1985, служба в радянській армії з 23.04.1986 по 19.05.1988, стаж роботи з 05.08.1985 по 21.04.1986, з 06.06.1988 по 26.10.1990, з 15.11.1990 по 31.12.1990, з 02.01.1991 по 28.02.1991, з 01.03.1991 по 01.07.1992, з 02.07.1992 по 21.04.1999, з 26.04.1999 по 20.08.1999, з 01.02.2001 по 03.12.2001 до стажу, що дає право на пенсію на пільгових умовах Список №2 згідно з п.2 ч.2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», призначити та виплатити пенсію за віком, починаючи з 28.02.2024.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 06.03.2024 №103650012499 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 на пільгових умовах згідно з п.2 ч.2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Зобов`язано Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати ОСОБА_1 навчання в ПТУ з 01.09.1982 по 11.07.1985, службу в радянській армії з 23.04.1986 по 19.05.1988, стаж роботи з 05.08.1985 по 21.04.1986, з 06.06.1988 по 26.10.1990, з 15.11.1990 по 31.12.1990, з 02.01.1991 по 28.02.1991, з 01.03.1991 по 01.07.1992, з 02.07.1992 по 21.04.1999, з 26.04.1999 по 20.08.1999, з 01.02.2001 по 03.12.2001 до стажу, що дає право на пенсію на пільгових умовах Список №2 згідно з п.2 ч.2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.
В іншій частині вимог позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, при цьому, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.
Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 28.02.2024 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до Списку №2 згідно з пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).
За принципом екстериторіальності, Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі - відповідач) розглянуло заяву позивача про призначення пенсії на пільгових умовах та прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії (№103650012499 від 06.03.2024) у зв`язку з відсутністю пільгового стажу.
У рішенні відповідач зазначив, що пільговий стаж роботи заявника за Списком №2 - відсутній. Для можливості призначення пенсії за віком на пільгових умовах необхідно надати уточнюючі довідки про періоди роботи в шкідливих умовах відповідно до додатка №5 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1993 №637.
Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем спірного рішення, позивач звернулася до суду з позовом про визнання його протиправним та скасування та зобов`язання вчинити певні дії, з приводу чого суд зазначає таке.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, перевіривши у повному обсязі законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін з огляду на таке.
Судом першої інстанції правильно встановлено та належним чином враховано, що відповідно до частини першої статті 46 Конституції України кожному громадянину гарантовано право на соціальний захист, яке включає право на забезпечення у випадках повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від особи обставин, а також у старості та в інших випадках, прямо передбачених законодавством. Зазначене право є однією з основоположних соціальних гарантій держави, реалізація якої забезпечується шляхом встановлення відповідного правового механізму.
При цьому, як передбачено пунктом 6 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються основи соціального захисту населення, а також форми і види пенсійного забезпечення. Отже, правове регулювання відносин у сфері пенсійного забезпечення здійснюється виключно на рівні законів, що виключає можливість довільного тлумачення чи обмеження прав громадян підзаконними нормативно-правовими актами або рішеннями суб`єктів владних повноважень.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що правові засади функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, порядок призначення, перерахунку та виплати пенсій, а також механізм формування страхового стажу визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV. Зазначений Закон є базовим нормативно-правовим актом, який регулює відповідні правовідносини.
Відповідно до положень статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж визначається як період, протягом якого особа підлягала системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та за який щомісячно сплачено страхові внески у розмірі не меншому, ніж мінімальний страховий внесок. При цьому страховий стаж обчислюється органами Пенсійного фонду України на підставі даних персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження такої системи - на підставі документів, визначених законодавством, що діяло на той час.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що законодавець, починаючи з 01.01.2004, запровадив новий правовий інститут - страховий стаж, обов`язковою умовою формування якого є сплата страхових внесків, водночас трудовий стаж, набутий до цієї дати, прирівнюється до страхового стажу та підлягає зарахуванню на умовах законодавства, що діяло раніше.
У цьому контексті суд першої інстанції обґрунтовано застосував норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII, який регулював питання призначення пенсій до набрання чинності Законом №1058-IV. Згідно зі статтею 56 цього Закону до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності, а також інші періоди, передбачені законом.
Водночас відповідно до статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Лише у випадку її відсутності або відсутності в ній відповідних записів допускається підтвердження стажу іншими документами, визначеними Кабінетом Міністрів України.
Суд першої інстанції також обґрунтовано врахував положення Порядку №22-1 та Порядку підтвердження наявного трудового стажу, якими визначено перелік документів, необхідних для призначення пенсії, а також процедуру підтвердження стажу у разі відсутності належних записів у трудовій книжці. При цьому суд правильно зазначив, що уточнюючі довідки підприємств є необхідними лише у разі відсутності трудової книжки або відсутності в ній записів, що визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, трудова книжка позивача містить повні, послідовні та належним чином оформлені записи щодо його трудової діяльності, які завірені підписами відповідальних осіб та печатками підприємств. Відповідач у своєму рішенні не навів жодних обґрунтованих зауважень щодо достовірності або належності зазначених записів, що свідчить про безпідставність неврахування відповідних періодів роботи.
Окрему увагу суд першої інстанції правомірно приділив питанню зарахування до пільгового стажу періодів роботи позивача, а також часу його навчання та проходження строкової військової служби. Відповідно до статті 114 Закону №1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах мають особи, які працювали на роботах зі шкідливими та важкими умовами праці, передбачених Списками №1 та №2, затвердженими Кабінетом Міністрів України, за умови підтвердження таких умов праці.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що професії «газоелектрозварник» та «електрозварник», за якими працював позивач, включені до Списку №2 у відповідних редакціях нормативно-правових актів, що діяли у різні періоди, а відтак робота за цими професіями дає право на зарахування відповідних періодів до пільгового стажу.
Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що позивач упродовж тривалого часу працював за зазначеними професіями, що підтверджується записами у трудовій книжці, а тому періоди його роботи з 05.08.1985 по 21.04.1986, з 06.06.1988 по 26.10.1990, з 15.11.1990 по 31.12.1990, з 02.01.1991 по 28.02.1991, з 01.03.1991 по 01.07.1992, з 02.07.1992 по 21.04.1999, з 26.04.1999 по 20.08.1999 та з 01.02.2001 по 03.12.2001 підлягають зарахуванню до стажу, що дає право на пенсію на пільгових умовах.
Також суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність зарахування до пільгового стажу періоду навчання позивача у професійно-технічному навчальному закладі за відповідною спеціальністю та періоду проходження строкової військової служби, оскільки такі періоди відповідно до вимог законодавства прирівнюються до роботи, що дає право на пільгове пенсійне забезпечення, за умови дотримання передбачених законом критеріїв.
Перевірка достовірності наданих документів є обов`язком пенсійного органу. При цьому сумніви щодо їх обґрунтованості самі по собі не можуть бути підставою для відмови у врахуванні зазначених документів під час призначення чи перерахунку пенсії.
Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 зазначив, що на особу не може покладатися обов`язок доведення достовірності даних, зазначених у трудовій книжці чи інших офіційних документах. Вирішальним фактором для призначення пенсії на пільгових умовах є підтверджений стаж роботи, а не формальне дотримання вимог щодо заповнення трудової книжки чи інших документів. Формальні неточності в документах не можуть бути підставою для обмеження права особи на реалізацію конституційного права на соціальний захист.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі №638/18467/15-а.
Суд першої інстанції правомірно вказав, що до пільгового стажу позивача належать:
період навчання в ПТУ з 01.09.1982 по 11.07.1985 (2 роки 10 місяців 11 днів);
служба в радянській армії з 23.04.1986 по 19.05.1988 (2 роки 0 місяців 27 днів);
стаж роботи з 05.08.1985 по 21.04.1986 (8 місяців 17 днів), з 06.06.1988 по 26.10.1990 (2 роки 4 місяці 21 день), з 15.11.1990 по 31.12.1990 (1 місяць 17 днів), з 02.01.1991 по 28.02.1991 (1 місяць 27 днів), з 01.03.1991 по 01.07.1992 (1 рік 4 місяці 1 день), з 02.07.1992 по 21.04.1999 (6 років 9 місяців 20 днів), з 26.04.1999 по 20.08.1999 (3 місяці 25 днів), з 01.02.2001 по 03.12.2001 (10 місяців 3 дні).
Загальний пільговий стаж становить понад 12 років 6 місяців, що дає право на пенсію на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Таким чином, враховуючи досягнення позивачем 57-річного віку, наявність загального страхового стажу у 39 років, зокрема понад 12 років 6 місяців пільгового стажу, що включає навчання, службу в армії та роботу за професією електрозварника і газоелектрозварника, він має право на пенсію за віком на підставі Списку №2.
Відтак, рішення №103650012499 від 06.03.2024 про відмову у призначенні пенсії є протиправним і підлягає скасуванню.
Поряд з цим, суд зазначає, що відповідно до ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному п.4 ч.2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
З системного аналізу вказаних норм ст.245 КАС України можна дійти висновку, що суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення на користь позивача.
Тобто, такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який би гарантував повний захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.
Верховний Суд України у своєму рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Беручи до уваги зібрані та досліджені докази в їх сукупності, а також враховуючи вимоги статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 06.03.2024 №103650012499 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 на пільгових умовах згідно з п.2 ч.2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати ОСОБА_1 навчання в ПТУ з 01.09.1982 по 11.07.1985, службу в радянській армії з 23.04.1986 по 19.05.1988, стаж роботи з 05.08.1985 по 21.04.1986, з 06.06.1988 по 26.10.1990, з 15.11.1990 по 31.12.1990, з 02.01.1991 по 28.02.1991, з 01.03.1991 по 01.07.1992, з 02.07.1992 по 21.04.1999, з 26.04.1999 по 20.08.1999, з 01.02.2001 по 03.12.2001 до стажу, що дає право на пенсію на пільгових умовах Список №2 згідно з п.2 ч.2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.
Оскільки, спірні правовідносини виникли виключно у зв`язку з прийняттям протиправного рішення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області, то й позовні вимоги зобов`язального характеру підлягають задоволенню до вказаного пенсійного фонду.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з правовою оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, та не містять посилань на нові обставини або докази, які могли б вплинути на висновки суду. При цьому колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції надав належну оцінку всім доказам у справі, дотримався норм матеріального та процесуального права, а його висновки є логічними, послідовними та такими, що відповідають встановленим обставинам справи.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підстав для його скасування чи зміни не встановлено, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін. 
Керуючись статтями 242, 308, 315, 311, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2024 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

Т.Р. Вівдиченко