ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/34/26 

Суддя Господарського суду Закарпатської області Худенко А.А.,
за участю секретаря судового засідання Маркулич Д.В.,

За позовом Закарпатської обласної прокуратури, м. Ужгород Закарпатської області, в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Закарпатській області, м. Ужгород Закарпатської області, Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, с. Тур`ї Ремети Ужгородського району Закарпатської області 
до відповідача Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», м. Київ в особі філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», м. Ужгород Закарпатської області 
про стягнення шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу у розмірі 2 114 511,18 грн,

представники:
від прокуратури - Черненко С.С., прокурор спеціалізованої екологічної прокуратури 
від позивача 1 - Пеняк Н.М., представник в порядку самопредставництва 
від позивача 2 - не з`явився
від відповідача (в режимі відеоконференції) - Буря В.В., адвокат ордер серії АО №1214909 від 21.01.2026 

ВСТАНОВИВ

СУТЬ СПОРУ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ В МЕЖАХ СПРАВИ.
Закарпатська обласна прокуратура звернулась в інтересах держави з позовом в особі Державної екологічної інспекції у Закарпатській області та Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області до відповідача Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення 2 114 511,18 грн шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 27.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 24.02.2026, яке відкладено на 24.03.2026.
Суд у підготовчому засіданні 24.03.2026 заслухавши думку учасників справи дійшов висновків про можливість закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 21.04.2026.
21.04.2026 після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Позиція прокурора.

Прокурор просить суд задовольнити позов у повному обсязі.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем обов`язків постійного лісокористувача щодо забезпечення охорони, захисту та збереження лісових насаджень, що призвело до незаконної рубки дерев невстановленими особами на підвідомчій відповідачу території, що підтверджується матеріалами кримінального провадження .
Прокурор зазначає, що Закарпатською обласною прокуратурою під час виконання повноважень, визначених ст. 131-1 Конституції України та Законом України «Про прокуратуру», встановлено порушення інтересів держави у сфері охорони навколишнього природного середовища, яке полягає у наявності невідшкодованих збитків, завданих внаслідок незаконної рубки лісу.
За твердженням прокурора, У ході досудового розслідування кримінального провадження № 42023070000000138 від 01.06.2023 встановлено, що внаслідок неналежного виконання майстром лісу лісництва «Шипот» своїх службових обов`язків, в осінньо-зимовий період 2022-2023 років, на території кварталу 75 виділу 6 лісництва «Шипот», в зоні природно-заповідного фонду, проведено самовільну рубку 43 дерев, що спричинило шкоду охоронюваним законом державним інтересам у сфері охорони, відтворення, сталого і раціонального використання лісових ресурсів та громадським інтересам, які полягають у порушенні гарантованих Конституцією України прав громадян на безпечне для життя і здоров`я довкілля та користування природними ресурсами, в особі Тур`є-Реметівської сільської ради в сумі 2 114 511,18 грн.
З огляду на викладене, прокурор вважає, що саме Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс», як постійний лісокористувач, зобов`язане відшкодувати заподіяну шкоду, оскільки шкода виникла внаслідок неналежного виконання покладених на нього законом обов`язків щодо охорони лісу.

Позиція позивача 1.

Позивач 1 своїх письмових пояснень з приводу позовних вимог прокурора до суду не подав.
В судовому засіданні представник Позивача 1 повіністю підтримала позицію прокурора.
Учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд (ч. 2 ст. 14 ГПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Позиція позивача 2.

Позивач 2 своїх письмових пояснень з приводу позовних вимог прокурора до суду не подав.
Учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд (ч. 2 ст. 14 ГПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Позиція відповідача.
Відповідач скористався наданим йому правом та не подав суду відзив на позовну заяву.
Просить відмовити у задоволені позову.
Вказує, що зданих офіційного веб порталу судової влади України на розгляді у Перечинському районному суді перебуває справа №304/1069/25 за обвинувальним актом, складеним відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та судовий розгляд не завершений.
Вважає, що викладені у позовній заяві обставини, якими Прокуратура обґрунтовує заявлені позовні вимоги, з урахуванням діючого нормативного регулювання та правових висновків Верховного Суду щодо підстав для покладення майнової відповідальності на учасника господарських відносин, свідчать про відсутність у спірних правовідносинах усіх елементів складу господарського правопорушення та, відповідно, про відсутність підстав для задоволення позову.
У спірних правовідносинах на Прокуратуру, яка звернувся до суду з позовом в інтересах держави, покладений обов`язок довести протиправність поведінки Відповідача, як постійного лісокористувача, а також те, що збитки у вигляді незаконної рубки 43 дерев є наслідком такої протиправної поведінки. 
Однак, в порушення процесуальних вимог, Прокуратурою не надано жодного доказу на підтвердження протиправності поведінки ДП «Ужгородське лісове господарство», правонаступником якого є Відповідач та самого Відповідача, як постійних лісокористувачів, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діянням постійного лісокористувача та наслідками у вигляді незаконної рубки 43 (сорока трьох) дерев. 
Зокрема, Прокуратурою не надано будь яких доказів того, що постійним лісокористувачем не вживалися заходи організаційного характеру, спрямовані на захист лісу від незаконних рубок, зокрема не було визначено особу, відповідальну за охорону конкретної ділянки лісу, не забезпечувалися рейдові патрулювання на ввірених ділянках, не забезпечувалася охорону лісу під час тимчасової відсутності відповідального працівника (відпустка, тимчасова непрацездатність). Сам факт вчинення незаконної рубки невстановленими особами за умови, коли громадяни мають вільний цілодобовий доступ до лісу, без доведення Прокуратурою належними доказами того, у чому саме проявилася протиправне діяння постійного лісокористувача, не дає підстави для покладення на нього цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду. 
При цьому, частиною четвертою статті 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» визначено, що підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.
Протокол огляду від 03.07.2023 р. не містить будь якої інформації про те, що огляд проведено в межах об`єкту природно-заповідного фонду, а також про те, що виділ 75 Шипітського лісництва відноситься до об`єкту природно-заповідного фонду. Також протокол не містить інформації про визначення GPS координат місць виявлених пнів з привязкою до місцевості, що не дає можливості однозначно встановити на якій ділянці лісового фонду проводився огляд 03.07.2023 р. та де ця ділянка знаходиться. 
Водночас у відомості попневого переліку зазначено «Ужгородське ЛГ» лісництво «Шипот» квартал 75, що не відповідає інформації з протоколу огляду. Також у протоколі огляду від 03.07.2023 не зазначено про те, що в ході огляду складалася відомість попневого переліку, а також що така відомість є додатком до протоколу огляду від 03.07.2023
Огляд 12.04.2024 р. проведено без уповноваженого представника постійного лісокористувача, у протоколі безпідставно зазначено, що 03.07.2023 р. під час огляду на ділянці у кварталі 75 виділ 6 Шипотського лісництва 43 пні дерев без ознак відведення в рубку різних порід, оскільки як уже зазначалося вище, у протоколі огляду від 03.07.2023 р. зазначено, що такий проведено у виділі 75 Шипітського лісництва.
За змістом висновку від 02.05.2024 судову експертизу призначено постановою старшого слідчого СВ ВП №1 Ужгородського РУП ГУ НП в Закарпатській області у кримінальному провадженні №42023070000000138 від 01.06.2023 р., тобто особою, яка не здійснювала досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні. Також висновок ботанічної експертизи стосується тільки пнів породи вільха та береза, оскільки у розділі 8 висновок зазначено: дерева породи вільха та береза, пні від яких виявлено в ході проведення огляду у кварталі 75 були зрубані в осінньо-зимовий період 2022-2023 років. 
Висновок судової ботанічної експертизи від 02.05.2024 р. містить інформацію про те, що під час проведення огляду та відбору взірців 12.04.2024 р. були присутні ОСОБА_2 (в.о. лісничого лісництва «Шипот»), ОСОБА_3 (опер уповноважений СБУ), ОСОБА_4 (опер уповноважений СБУ), ОСОБА_5 (звідувач кафедри), що суперечить змісту протоколу огляду від 12.04.2024 р., згідно якого ОСОБА_2 (в.о. лісничого лісництва «Шипот») участі в огляді не брав. 
Також у висновку судової ботанічної експертизи від 02.05.2024 р. зазначено про те, що на вирішення експерту поставлені питання про встановлення віку рубки дерев, виявлених на території кварталу 71-75 лісництва Шипот у межах природно- заповідного фонду «Соколові Скелі». Водночас, у позовній заяві Прокуратура, з посиланням на відповідне охоронне зобов`язання, яке додане до позовної заяви, зазначає про те, що квартал 75 лісництва Шипот відноситься до об`єкту природно- заповідного фонду – загальнозоологічного заказника загальнодержавного значення Тур`я-Полянський.
Вказує, що у спірних правовідносинах відбулася зміна землекористувача, а охоронне зобов`язання від 10.10.2012 підлягало переоформленню у відповідності з вимогами пункту 3.4. розділу ІІІ Інструкції щодо оформлення охоронних зобов`язань на території та об`єкти природно-заповідного фонду, затвердженої наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 25.02.2013 р. №65

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.
Із витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 42023070000000138 вбачається, що Шостим слідчим відділом (з дислокацією у м. Ужгород) Територіального Управління ДБР проводилось досудове росзслідування у кримінальному провадженні №42023070000000138.
З протоколу огляду від 03.07.2023, встановлено, що учасниками було оглянуто квартал 75 виділ 6 лісництва «Шипот», який знаходиться в зоні природно-заповідного фонду, та встановлено факт самовільної рубки 43 дерев. Вказаний факт також зафіксовано у відомості попневого переліку, яку підписано усіма учасниками огляду.
12.04.2024 квартал 75 виділ 6 лісництва «Шипот» оглянуто із залученням спеціаліста - завідувача кафедри ЛНТУ Осадчук Л.С. В ході огляду із виявлених пнів дерев без ознак відведення у рубку та поряд ростучих дерев аналогічних порід було відібрано вікові керни.
За результатами проведеної ботанічної експертизи від 02.05.2024 встановлено, що дерева у кварталі 75 лісництва «Шипот» були зрубані в осінньо-зимовий період 2022-2023 роки.
Спеціалістами Державної екологічної інспекції у Закарпатській області 06.07.2023 на підставі даних, які містились у відомості попневого переліку дерев, самовільно зрубаних у кварталі 75 виділі 6 лісництва «Шипот», проведено розрахунок розміру шкоди, заподіяної лісу внаслідок незаконної порубки 43 дерев. Вказаний розрахунок проведено відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 10.05.2022р. № 575 "Про затвердження спеціальних такс для обчислення розміру шкоди заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд". Розмір шкоди становить 2 114 511,18 грн.
Розмір шкоди 2 114 511,18 грн встановлено і висновками проведеної судової інженерно-екологічної експертизи № 1297-Е від 31.03.2025, згідно з якими встановлено, що рубка дерев у кварталі 75 виділі 6 лісництва «Шипот» проведена без дотримання чинних вимог природоохоронного законодавства, а розмір шкоди, спричиненої довкіллю розрахунково та документально підтверджено. Також експертизою підтверджено, що дії (бездіяльність) посадових осіб лісництва «Шипот» не відповідали вимогам нормативно-правових актів з ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів.
На запит органу досудового розслідування директором Департаменту екології та природних ресурсів Закарпатської ОДА надано копію охоронного зобов`язання від 10.10.2012.
Таку саму копію охоронного зобов`язання від 10.10.2012 разом з витягом з таксаційного опису діючого лісовпорядкування лісництва «Шипот» на запит слідчого надано директором філії «Карпатський лісовий офіс» ДСГП «Ліси України». 
Також відповідачем в ході досудового розслідування слідчому надано відомості про те, що у період з 01.01.2021 по 10.07.2023 у кварталах 71-75 лісництва «Шипот» жодні лісогосподарські заходи не проводились.

Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах.

Обласною прокуратурою 23.12.2025 попередньо повідомлено про встановлені порушення інтересів держави Державну екологічну інспекцію у Закарпатській області та Тур`є-Реметівську сільську раду Ужгородського району Закарпатської області, водночас уповноваженими органами не вжито належних заходів до відновлення таких порушених інтересів держави, зокрема шляхом подання до суду відповідного позову про стягнення заданих кримінальним правопорушенням збитків.
Згідно з ст.131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Виходячи з вимог п.п.1, 2 ч.1 ст. Закону України «Про прокуратуру», діяльність органів прокуратури ґрунтується на засадах верховенства права та законності.
Відповідно до частини 3 статті 23 цього ж нормативно-правового акту, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.
Суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення частини другої ст. 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
Відтак, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає суду підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
При цьому суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Як вбачається із матеріалів справи, позов заявлено прокурором в межах наданих йому законодавством повноважень в інтересах держави в особі селищної ради на території якої було виявлено факт незаконної рубки та Державної екологічної інспекції України у Закарпатській області, на яку законодавством покладено обов`язок щодо здійснення конкретних функцій у правовідносинах, пов`язаних із захистом інтересів держави.
Згідно з п. 1 Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017 за №275 (надалі Положення) Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.
Основним завданням Держекоінспекції є, зокрема, реалізація державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів (п.п. 1 п. 3 Положення).
Згідно з п. і) ч. 1 ст. 3 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» одним з основних принципів охорони навколишнього природного середовища є компенсація шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Відповідно до п.п. 8 п. 4 Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017 за №275, Держекоінспекція відповідно до покладених на неї завдань пред`являє претензії про відшкодування шкоди, збитків і втрат, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства з питань, що належать до її компетенції, та розраховує їх розмір, звертається до суду з відповідними позовами.
З врахуванням викладеного, беручи до уваги, що в спірних правовідносинах Державна екологічна інспекція у Закарпатській області є уповноваженим органом на подання відповідного позову з метою реалізації компетенції щодо здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища та застосування принципу компенсації шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, відповідний позов інспекцією до відповідача не подавався, а відтак, Закарпатською обласною прокуратурою повідомлено позивача про реалізацію представницьких функцій прокуратурою у зв`язку з необхідністю стягнення шкоди, завданою навколишньому природному середовищу незаконною порубкою деревини та про подання в порядку ст. 53 ГПК України відповідної позовної заяви до Господарського суду Закарпатської області.
Зазначене узгоджується з позицією Великої палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, згідно з якою, звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуванні порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Аналогічні за своєю суттю висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19.08.021 у справі №807/2245/16, згідно із якою Державна екологічна інспекція, маючи повноваження для проведення перевірок дотримання законодавства та притягнення винних до відповідальності, але не вживаючи відповідних заходів фактично допускає бездіяльність. Такий факт бездіяльності, в свою чергу є підставою для представництва прокуратурою інтересів держави в особі Державної екологічної інспекції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 в справі №903/129/18 зазначала, що сам факт не звернення до суду суб`єкта владних повноважень з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Отже, із наведеного слідує, що прокурор у поданій позовній заяві правомірно зазначив, що як Державною екологічною інспекцією, так і органом місцевого самоврядування не здійснювався захист інтересів держави у даних спірних правовідносинах, а відтак ним доведені належним чином підстави для звернення з відповідним позовом до суду в інтересах держави.

Щодо спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, природні ресурси, що знаходяться у межах території України, є об`єктами права власності Українського народу й повинні використовуватися відповідно до закону.
Статтею 66 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.
Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» (далі - Закон) визначено, що державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і не використовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.
Як визначено в абзацах 2, 3 статті 1 Лісового кодексу України, ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
В силу приписів статті 16 та частини 1 статті 17 Лісового кодексу України, право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.
Відповідно до частини 2 статті 19 Лісового кодексу України, постійні лісокористувачі зобов`язані, зокрема, забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; вести лісове господарство на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснювати використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення; вести первинний облік лісів; дотримуватися встановленого законодавством режиму використання земель; забезпечувати охорону типових та унікальних природних комплексів і об`єктів, рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів тваринного і рослинного світу, рослинних угруповань, сприяти формуванню екологічної мережі відповідно до природоохоронного законодавства.
Положеннями статті 63 Лісового кодексу України передбачено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.
Згідно з пунктом 5 статті 64 Лісового кодексу України, підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані, здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.
За змістом статті 105 Лісового кодексу України, порушення лісового законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність відповідно до закону. Відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у, зокрема, порушенні строків лісовідновлення та інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.
Статтею 107 Лісового кодексу України встановлено, що підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.
Отже, організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів.
Відповідно до приписів статей 68, 69 Закон України «Про охорону навколишнього природного середовища», порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Тобто вирішуючи спір про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, господарський суд виходить з презумпції вини правопорушника.
Однак для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК України необхідно довести такі елементи:
1) Неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку дію/бездіяльність, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.
2) Наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо).
3) Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
4) Вина особи, що завдала шкоду. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Тож визначальним для вирішення спору у справі, що розглядається, є встановлення всієї сукупності елементів складу цивільного правопорушення.
Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.
Таким чином, обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев.
Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.08.2018 у справі №909/976/17, постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №909/1111/16, від 20.08.2018 у справі №920/1293/16, від 23.08.2018 у справі №917/1261/17, від 19.09.2018 у справі №925/382/17, від 09.12.2019 у справі №906/133/18, від 20.02.2020 у справі №920/1106/17, від 30.11.2021 у справі №926/2174/20.

Відповідно до положень п. «І» ст. 3 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» одним з основних принципів охорони навколишнього природного середовища є компенсація шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. 
Відповідно до вимог ст. 19 Лісового кодексу України, постійні лісокористувачі зобов`язані: забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів, відповідно до законодавства, на основі принципів сталого розвитку; дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; вести лісове господарство на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснювати використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення. Обов`язки із забезпечення охорони, захисту, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, дотримання правил і норм використання лісових ресурсів, ведення лісового господарства на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснення використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення, відповідно до ст. 19 Лісового кодексу України покладено на відповідача, як на постійного лісокористувача. 
Пункт 2 Порядку спеціального використання лісових ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2007 за №761, передбачає, що підприємства, установи, організації і громадяни, які здійснюють спеціальне використання лісових ресурсів, зобов`язані, зокрема, забезпечувати збереження підросту і не призначених для рубки дерев. Згідно з п. 5 ст. 64 Лісового кодексу України, підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані 5 здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень. 
Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 86 та ст. 90 Лісового кодексу України організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб. Забезпечення охорони і захисту лісів покладається на органи виконавчої влади з питань лісового господарства та органи місцевого самоврядування, власників лісів і постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу. 
Основними завданнями державної лісової охорони є: здійснення державного контролю за додержанням лісового законодавства; забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок, захист від шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу. 
Згідно зі ст. 66 Конституції України кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки. 
В свою чергу, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 105 Лісового кодексу України відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у порушенні строків лісовідновлення та інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів. 
Як зазначено у ст. 107 цього Кодексу, підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України. 
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» ліс, як природний ресурс загальнодержавного значення, підлягає державній охороні і регулюванню на всій території України. 
Згідно з ч. 1 ст. 41 вказаного Закону економічні заходи забезпечення охорони навколишнього природного середовища передбачають відшкодування в установленому порядку збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища. Згідно з ч. 1 ст. 69 даного Закону шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі. 
При цьому, як вказано у ч. 4 та 5 ст. 68 вказаного Закону, підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Застосування заходів дисциплінарної, адміністративної або кримінальної відповідальності не звільняє винних від компенсації шкоди, заподіяної забрудненням навколишнього природного середовища та погіршенням якості природних ресурсів. 
Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду унормовані статтею 1166 Цивільного кодексу України. За приписами вказаної норми, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка ї завдала. 
При цьому, згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. 
Також, в постанові Верховного суду від 05.02.2020 у справі №461/3675/17 касаційний суд зазначив про допустимість висновку експерта як доказу, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, а згідно з постановою Верховного суду від 21.01.2021 у цій же справі №461/3675/17 зазначено, що чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо можливості використання під час розгляду справи доказів, отриманих в межах інших проваджень. Достовірність і достатність таких доказів оцінюється судом з урахуванням обставин конкретної справи. 
Крім того, в постанові Великої палати Верховного суду від 14.12.2022 у справі №477/2330/18 з приводу використання доказів, які зібрані в межах кримінального провадження надано правову позицію відповідно до якої зазначено, що чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2021 у справі №461/3675/17). Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи (п. 105 постанови).

Частина друга статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічний принцип закріплено у ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 13 ГПК України.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто в цьому разі мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.
Чинною нормою ст. 79 ГПК України впроваджено в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».
Стандарт доказування «вірогідності доказів» встановлює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач та їх оцінки їх правдивості і переваги доводів протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті показує, що нею на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Тобто, обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (тут суд звертається до правових висновків викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №924/233/18, від 30.09.2021 у справі №922/3928/20, зокрема, що саме суд має забезпечити право особи на справедливий суд (справедливу судову процедуру).
Натомість стандарт доведення «поза розумним сумнівом» це найвищий рівень доведення у кримінальному процесі. Він означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій. Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Суд підкреслює, що у господарський суд не розглядає кримінальне провадження по суті і відповідно самостійно не доходить висновків чи було вчинено кримінальне правопорушення та хто винен у вчинені кримінального правопорушення. 
В господарській справі вирішується спір про те, чи є підстави стягнення грошових коштів з постійного лісокористувача у зв`язку із вчиненням незаконної порубки дерев невстановленими особами, а якщо так, то в якій сумі. Господарський суд в межах позовних вимог встановлює чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються та чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.
Надаючи оцінку запереченнями відповідача в цій частині, суд зауважує, що державне підприємство обмежилося своїм особистим визначенням про неналежність, недостовірність та недостатність доказів щодо факту порубки дерев, його місця поставивши під сумнів вартість завданої шкоди. При цьому відповідачем не надано доказів, які свідчили б про інші обставини на які вказує прокурор.
При цьому, відповідач не надав жодних доказів, які би об`єктивно могли спростувати або обґрунтовано навести суду факти, що могли би поставити під сумнів вірогідність відповідних обмірів та розрахунків спеціалістів Держекоінспекції, висновку експертизи в рамках кримінального провадження або спростовували б взагалі факт наявності незаконної рубки дерев, або заперечували б кількість виявлених незаконно зрубаних дерев чи місце вчинення порубки.

Відповідач не надав суду доказів, які б свідчили про належне вчинення ним дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконних вирубок на підвідомчій йому території земель лісового фонду на виконання вимог лісового та природоохоронного законодавства, а також про відсутність його вини у протиправній бездіяльності. 
При цьому, з урахуванням встановлених в даній справі обставин, вказаних заходів, вочевидь, виявилося недостатньо з метою виконання передбачених законом та Статутом обов`язків постійного лісокористувача, спрямованих на запобігання незаконних рубок лісового фонду, а тому вказані аргументи відповідача не можуть слугувати підставою звільнення від відповідальності за завдану шкоду.

З урахуванням викладеного, оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що за стандартом вірогідності доказів прокурор з розумною впевненістю довів факт незаконного вирубування дерев у вказаному лісовому фонді. 

Відповідно до витягу з ЄДРПОУ правонаступником державного підприємства «Ужгородське лісове господарство» є ДСГП «Ліси України».
Також, встановлено, що Ужгородське надлісництво не має статусу юридичної особи та є структурним підрозділом філії «Карпатський лісовий офіс» ДП «Ліси України», який створюється та ліквідується відповідно до затвердженої організаційної структури Філії.
В свою чергу наказом ДСГП «Ліси України» від 16.01.2025 № 179 затверджено положення про філію «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».
Пунктом 1.1. Положення визначено, що філія «Карпатський лісовий офіс» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» є відокремленим підрозділом державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», код ЄДРПОУ 44768034.
Філія є відокремленим підрозділом Підприємства, який не має статусу юридичної особи. Філія діє від імені Підприємства та в його інтересах, здійснює делеговані Підприємством функції відповідно до мети, завдань та предмету діяльності Підприємства (пункт 3.1. Положення).
Відповідно до Статуту ДСГП «Ліси України», затвердженого наказом Держлісагентства України № 141 від 28.05.2024 останнє засноване на державній власності, створене відповідно до наказу Держлісагентства № 804 від 26 Л 0.2022 та належить до сфери управління останнього.
Підприємство є юридичною особою публічного права, засновано на державній власності, функції з управління якої виконує Держлісагентство (Орган управління, п. 4.1 Статуту).
Відповідно до п. п. 7.2.1- 7.2.8 Статуту за підприємством закріплено перелік обов`язків у сфері охорони та захисту лісових ресурсів.

Так, з протоколу огляду від 03.07.2023, встановлено, що учасниками було оглянуто квартал 75 виділ 6 лісництва «Шипот», який знаходиться в зоні природно- заповідного фонду, та встановлено факт самовільної рубки 43 дерев. 
Вказаний факт зафіксовано у відомості попневого переліку, яку підписано усіма учасниками огляду. 
12.04.2024 квартал 75 виділ 6 лісництва «Шипот» оглянуто із залученням спеціаліста – завідувача кафедри ЛНТУ Осадчук Л.С. В ході огляду із виявлених пнів дерев без ознак відведення у рубку та поряд ростучих дерев аналогічних порід було відібрано вікові керни. 
За результатами проведеної ботанічної експертизи від 02.05.2024 встановлено, що дерева у кварталі 75 лісництва «Шипот» були зрубані в осінньо-зимовий період 2022-2023.
Також спеціалістами ДЕІ у Закарпатській області 06.07.2023 на підставі даних, які містились у відомості попневого переліку дерев, самовільно зрубаних у кварталі 75 виділі 6 лісництва «Шипот», проведено розрахунок розміру шкоди, заподіяної лісу внаслідок незаконної порубки 43 дерев. Вказаний розрахунок проведено відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 10.05.2022р. № 575 “Про затвердження спеціальних такс для обчислення розміру шкоди заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд ” Розмір шкоди становить 2 114 511,18 грн. 
В подальшому вказаний розмір шкоди підтверджено висновками проведеної судової інженерно-екологічної експертизи № 1297-Е від 31.03.2025, згідно з якими встановлено, що рубка дерев у кварталі 75 виділі 6 лісництва «Шипот» проведена без дотримання чинних вимог природоохоронного законодавства, а розмір шкоди, спричиненої довкіллю розрахунково та документально підтверджено. Також експертизою підтверджено, що дії (бездіяльність) посадових осіб лісництва «Шипот» не відповідали вимогам нормативно-правових актів з ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів.
Суд вважає доведеним, що відповідач є постійним лісокористувачем обстежуваних лісових ділянок, а тому обов`язок по охороні лісів від незаконних рубок та обов`язок дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів на час виявлення лісопорушення покладено саме на відповідача. 
Представником відповідача зазначено, що прокурором письмових доказів, для визначення розміру матеріальних збитків, заподіяних незаконною рубкою дерев експертиза документів про економічну діяльність підприємств й організацій стороною обвинувачення не призначалась. Натомість суд вважає, що вищезазначені докази доводять, що розмір шкоди становить 2 114 511,18 грн а відповідачем доказів щодо іншого розміру чи на спростування вказаного розміру не надано
Збитки, спричинені незаконною порубкою дерев, підтверджені розрахунками спеціалістів ДЕІ у Закарпатській області, зробленими виходячи з протоколу огляду від 03.07.2023, відомостей попневого переліку від 03.07.2023, Постанови КМУ від 10.05.2022 №575 «Про затвердження спеціальних такс для обчислення розміру шкоди порушенням законодавства про природно-заповідний фонд"» та ст. 20-2 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища». 
Також на думку представника відповідача недоведеним належними та допустимими доказами залишається також факт ймовірного вчинення незаконної рубки 43 дерев в межах об`єкту природно-заповідного фонду – загальнозоологічного заказника загальнодержавного значення «Тур`я-Полянський». 
Проте відповідач не надає доказів, що порубка здійснена в іншому місці, а прокурором до позовної заяви додано докази здійснення незаконної порубки дерев в межах об`єкту природно-заповідного фонду, а саме 14.04.2025 слідчим у кримінальному провадженні директору філії «Карпатський лісовий офіс» ДСГП «Ліси України» надано запит про надання інформації щодо віднесення території кварталу 75 виділу 6 лісництва «Шипот» до природно-заповідного фонду у період часу з 2022 по 2025 років з наданням копії охоронного зобов`язання. На вказаний запит директором філії «Карпатський лісовий офіс» ДСГП «Ліси України» надано завірені копії документів, які засвідчують інформацію про віднесення кварталу 75 виділу 6 лісництва «Шипот» до природно-заповідного фонду у період часу з 2022 по 2025 років з наданням підтверджуючих документів – охоронного зобов`язання, таксаційного опису лісовпорядкування лісництва «Шипот» 
При цьому у охоронному зобов`язанні від 10.10.2012, доданому до позову зазначено, що квартал 75 лісництва «Шипот» знаходиться в межах території загальнозоологічного заказника загальнодержавного значення «Тур`є-Полянський».

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 60 Закону України «Про природно-заповідний фонду України» охорона територій та об`єктів природно-заповідного фонду інших категорій покладається на підприємства, установи та організації, у віданні яких вони перебувають. У разі необхідності їх охорона може покладатися на служби державної охорони розташованих поблизу природних заповідників, біосферних заповідників, національних природних парків та регіональних ландшафтних парків. Органи місцевого самоврядування, місцеві державні адміністрації, виконавчі органи місцевого самоврядування сприяють охороні й збереженню територій та об`єктів природно-заповідного фонду, виконанню покладених на них завдань.

Зі змісту протоколу огляду від 03.07.2023 вбачається участь у проведенні слідчих дій як спеціалістів державних інспекторів ДЕІ у Закарпатській області, так і працівників лісокористувача. Вказаним протоколом огляду зафіксовано місце вчинення кримінального правопорушення, кількість та діаметри пні дерев без ознак відведення в рубку, більш того до протоколу долучені відомості попневого переліку, які підписані всіма особами, що брали участь в переліку та обмірах зрубаних дерев. Крім того зі змісту вказаного протоколу огляду слідує, що останній має уточнення про те, що предметом огляду є ділянка лісу у кварталі 75 виділі 6 лісництва «Шипот». 
Також суду надані Відомості попневого переліку, які додатні до протоколу огляду від 03.07.2023 також підписані усіма учасниками слідчої дії. 
Щодо протоколу огляду від 12.04.2024 то він проведений для відібрання вікових кернів з пнів незаконно зрубаних дерев та за участі спеціаліста, який у подальшому проводив судову ботанічну експертизу у кримінальному провадженні. Відповідачем інших даних ніж зазначені у вказаному протоколі не надано. 
Стосовно розбіжностей у висновку судової ботанічної експертизи у назві об`єкту ПЗФ, в межах якого знаходиться квартал 75 лісництва «Шипот», то вказаний факт не впливає на оцінку висновків враховуючи інші докази. 
Щодо доводів представника відповідача, про можливе проведення в межах кримінального провадження слідчих (розшукових) дій неуповноваженими особами, суд зазначає, що доказів вчинення цих дій не уповноваженими особами не надано. Також, як зазначалось вище зі змісту протоколу огляду від 03.07.2023 вбачається участь у проведенні слідчих дій як спеціалістів державних інспекторів ДЕІ у Закарпатській області, так і працівників лісокористувача, та остані зауважень до змісту протоколу не вносили.

Враховуючи викладене, саме державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» як постійний лісокористувач у зазначених правовідносинах зобов`язано відшкодувати заподіяну шкоду.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, зважаючи на зазначене вище, позовні вимоги як обґрунтовано заявлені, підтверджені належними та допустимими доказами підлягають до задоволення в заявленому розмірі.

Розподіл судових витрат.

У зв`язку із задоволенням позову, відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір у даній справі сплачений за подачу позову підлягає стягненню з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь Закарпатської обласної прокуратури.

Керуючись ст. ст. 2 11, 13, 14, 73 – 79, 86, 126, 129, 210, 221, 236, 238, 240, Господарського процесуального кодексу України,

СУД УХВАЛИВ:
1. Позов задовольнити.
2. Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (01601, вул. Руставелі Шота, будинок 9А, м. Київ, код ЄДРПОУ: 44768034) на користь Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області (89221, вул. Тканка, 1, с. Тур`є-Ремети, Ужгородського району Закарпатської області, код ЄДРПОУ: 04351280) грошові кошти в розмірі в розмірі 2 114 511,18 гривень (два мільйони сто чотирнадцять тисяч п`ятсот одинадцять гривень вісімнадцять копійок).
3. Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (01601, вул. Руставелі Шота, будинок 9А, м. Київ, код ЄДРПОУ: 44768034) на користь Закарпатської обласної прокуратури (88000, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2А, код ЄДРПОУ 02909967) 31 717,67 грн (Тридцять одна тисяча сімсот сімнадцять гривень 67 копійок) на відшкодування сплаченого судового збору.
4. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного Господарського суду.
5. Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі, – http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http:// 

Повний текст рішення складено та підписано 22.04.2026.

Суддя А.А. Худенко