Справа №339/427/25 
69 
2/339/30/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 березня 2026 року м. Болехів 

Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:
головуючого - судді Головенко О. С. 
секретаря судового засідання Латик В.Є.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернулася з позовною заявою про стягнення з свого сина ОСОБА_2 на її утримання кошти в розмірі 1/3 щомісячно від усіх видів його заробітку.
Позовні вимоги обгрунтовує тим, що вона є особою з інвалідністю 3 групи та отримує пенсію по інвалідності, інших доходів немає, ніде не працює. Розмір її щомісячного лікування та витрат на проживання значно перевищує ті витрати, які надає їй держава. А тому вона не може самостійно забезпечити собі навіть соціального мінумуму (їжі, одягу), відтак потребує постійного стороннього догляду та матеріальної допомоги.
Разом з нею проживав та здійснював догляд син ОСОБА_2 , який проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 та є військовослужовцем. А тому вона вважає, що розмір нарахованого йому грошового забезпечення, як військовослужбовцю, надає змогу повноцінно забезпечувати її матеріальні потреби.
Однак, згідно Витягу з Єдиного реєстру зниклих безвісти осіб з особливих обставин та сповіщенням сім`ї встановлено, що солдат ОСОБА_2 під час виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Урожайне Донецької області зник безвісти 26 листопада 2024 року. З моменту зникнення безвісти виплати на її утримання син не здійснює, незважаючи на те, що грошове забезпечення йому, як військовослужбовцю продовжується нараховуватися.
Статус відповідача, як особи, яка зникла безвісті не припиняє правоздатність та дієздатність такої особи, тому в ОСОБА_2 залишається обов`язок з утримання непрацездатної матері, яка є особою з інвалідністю та потребує фінансової допомоги, а відповідачу, як військовослужбовцю зберігається виплата грошового забезпечення. 
21 листопада 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Ухвалою суду від 23 лютого 2026 року залучено до участі у справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: військову частину НОМЕР_1 .
Сторони в судове засідання не з"явилися, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи. 
Представник позивача подав заяву, в якій просить розгляд справи проводити без його участі та участі позивача, що не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, згідно якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с.22). 
Відповідач відзив на позов не подав.
Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Умови проведення заочного розгляду справи викладені в ст.280 ЦПК України, згідно якої суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.  
Враховуючи згоду представника позивача (а.с.22), суд, керуючись вимогами ст.280 ЦПК України, ухвалив про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів та прийшов до наступного висновку. 
Частиною першою ст. 15, частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. 
Встановлено, що предметом спору є стягнення аліментів з повнолітнього сина на утримання матері. 
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).
З витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 04 вересня 2025 року вбачається, що ОСОБА_1 встановлено 3 групу інвалідності, основний діагноз спондилолістез поперекового відділу (а.с.8-9).
Згідно довідки №441 від 12 лютого 2025 року, ОСОБА_2 брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях у період з 05 вересня 2022 року по 01 березня 2023 року, 13 березня 2023 року по 28 серпня 2023 року, 19 серпня 2024 року по 26 листопада 2024 року (а.с.11).
З Витягу з Єдиного реєстру зниклих безвісти осіб з особливих обставин № 20250313-2165 вбачається, що ОСОБА_2 зник на території бойових дій (під час воєнних дій) (а.с.12).
Згідно сповіщення сім`ї №113 солдат ОСОБА_2 під час виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Урожайне Донецької області зник безвісти 26 листопада 2024 року (а.с.12).
Безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.
Відповідно до ст.48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Відповідно до ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (ч.8 ст. 7 СК України).
Частиною 1 ст.172 СК України передбачено, що повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.
Згідно з ч.1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.
Потребують матеріальної допомоги - тобто не мають можливості забезпечити своє гідне існування у зв`язку з відсутністю пенсії чи її низького розміру.
Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального стану батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.
Статтею 205 СК України визначено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.
Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст.202 СК України ), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України).
При вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина.
Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч.1 ст. 204 СК України.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.
Згідно діючого законодавства держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому суд при постановлені рішення має зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.
Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.
Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15. Аналогічна правова позиція зазначена в постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі № 494/1682/15-ц та від 10 жовтня 2018 року по справі № 301/160/17.
Стаття 202 Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.
Натомість право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначала, що є непрацездатною особою, отримує пенсію по інвалідності, розмір якої не зазначила, інших джерел доходу не має. Також посилалася на те, що її становище на даний час є вкрай нужденним, оскільки отримуваної нею пенсії недостатньо для її повноцінного існування та лікування, а інших джерел доходів, крім пенсії, в неї немає.
Між тим, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своїх потреб (витрат), позивачем не було надано.
Будь які докази матеріального забезпечення позивача в матеріалах справи відсутні.

Дійсно, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Визначальне значення у контексті обов`язку повнолітніми доньками, синами надавати матеріальну допомогу (аліменти) непрацездатним батькам відповідно до ст. 202 СК України є дійсна нужденність непрацездатних батьків. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу (див. з цього приводу правові висновки, які були висловлені у постанові ВС від у справі № 18 листопада 2020 р. у справі № 757/52096/18).
Вбачається, що позивач отримує пенсію по інвалідності, однак жодних доказів про розмір пенсійних нарахувань та доказів, які б свідчили про те, що розмір отримуваної пенсії та інших доходів (за наявності) є значно нижчим за розмір її щомісячних витрат, позивачем не надано.
За положеннями ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» набуття правового статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин, не зменшує обсяг цивільної правоздатності такої особи.
Згідно з ч. 6 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
У даному випадку, виплати грошового забезпечення регулюються Порядком про виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 р. N 884 (надалі - Порядок).
Згідно з п. 3 вказаного Порядку, за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.
Пункт 4 Порядку встановлено, що виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
Відповідно до п. 7 Порядку, виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.
Згідно з п. 6 Порядку, виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей: військовослужбовців, безвісно відсутніх, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.
Отже, аліментні зобов`язання не припиняються, і ці кошти можуть бути джерелом для стягнення аліментів.
Позивач, мати ОСОБА_2 , який вважається зниклим безвісти, відповідно до Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин», користується правом члена сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, має право на соціальний захист у порядку, визначеному законодавством України, а тому на теперішній час отримує щомісячні виплати.
Однак розмір таких виплат представник позивача не надав, не зважаючи на те, що за його ж клопотанням справа неодноразово відкладалася. 
На переконання суду, позивачем та його представником не надано доказів (належних, переконливих, достовірних) на підтвердження факту потребування позивачем матеріальної допомоги, зокрема, про розмір пенсії позивача, яку вона отримує; грошових виплат, як члену сім`ї військовослужбовця, що зник безвісти; щомісячний розмір понесених нею витрат на лікування і взагалі, що позивач несе будь які витрати на лікування, а також про те, що вона має скрутне матеріальне становище.
Посилання позивача на те, що розмір отримуваної нею пенсії не дозволяє їй забезпечити собі гідне існування, не забезпечує всіх потреб, без надання доказів такої потреби, не може бути підставою для задоволення позову та визначення аліментів у будь-якому розмірі. Суд зауважує, що рішення суду не може бути прийнято на припущеннях.
Позивачем не надано належних доказів на підтвердження її скрутного матеріального становища, дійсного придбання нею ліків у зв`язку із хворобою, інших матеріальних витрат на лікування тощо.
Таким чином, враховуючи встановлені фактичні обставини та вказані положення закону, позивачем не доведено  факт потреби матеріальної допомоги від повнолітнього сина, що виключає можливість застосування ч.1 ст. 202 СК України та обов`язок відповідача утримувати свою непрацездатну матір, у зв`язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити.
Слід зазначити, що відмова у позові за його недоведеності не позбавляє позивача повторно звернутися з аналогічним позовом за захистом свого права, з наведенням додаткових аргументів на підтвердження нужденності у отриманні матеріальної допомоги та обґрунтування вимог до відповідного відповідача згідно до вказаної норми ст. 202 СК України та наведених правових висновків касаційного суду.
На підставі викладеного та керуючись ст. 259, 264-265, 268, 280-283 ЦПК України, -
УХВАЛИВ: 
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: військова частина НОМЕР_1 про стягнення аліментів відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених , не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Найменування та ім`я сторін, їх місцезнаходження та проживання:
ОСОБА_1 - реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 - реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_3 , останнє відоме місце проживання АДРЕСА_1 .
Військова частина НОМЕР_1 - місцезнаходження АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 .

Суддя     О.С. Головенко