ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 березня 2026 року	справа № 380/24852/25	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області та зобов`язання вчинити дії.
Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами: 
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо виплати ОСОБА_1 пенсії з 01.03.2025 у неповному розмірі, з обмеженням її максимальним розміром;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 без обмеження її максимальним розміром, з урахуванням проведених виплат з 01.03.2025 з урахуванням індексації згідно постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209 "Про індексацію пенсійних та страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році".
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є пенсіонером та отримує пенсію за вислугу років, призначену йому відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” від 09.04.1992 № 2262-XII (далі — Закон № 2262-XII). Крім того, позивач має особливий статус — він є учасником бойових дій та особою з інвалідністю 3 групи внаслідок війни.
Позивач вказує, що між ним та пенсійним органом триває системний спір щодо протиправного обмеження його пенсії. Раніше він вже неодноразово звертався до суду за захистом своїх прав (зокрема, у справах № 380/11390/23, № 380/20179/23, № 380/9657/24, № 380/5835/25), і суди зобов`язували відповідача здійснювати перерахунок та виплату його пенсії без обмеження її максимальним розміром.
Проте, після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209 (якою запроваджено весняну індексацію пенсій), відповідач здійснив черговий перерахунок пенсії позивача з 01.03.2025. При цьому пенсійний орган вкотре штучно “обрізав” розмір виплати. Згідно з даними з електронного кабінету на вебпорталі ПФУ, загальний підсумок нарахованої пенсії позивача з усіма надбавками та індексацією становить 36 602,58 грн, однак до фактичної виплати відповідач призначив лише 34 727,58 грн, застосувавши так званий “максимальний розмір пенсії”.
Позивач наголошує, що такі дії відповідача є протиправними, оскільки норма закону, яка дозволяла обмежувати військові пенсії максимальним розміром, визнана неконституційною згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016. Невиплата нарахованої пенсії у повному обсязі є грубим порушенням конституційного права позивача на соціальний захист та суперечить сталій судовій практиці Верховного Суду.
Ухвалою від 24 грудня 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі. Суд постановив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами та встановив відповідачу строк для подання відзиву.
Відповідач (Головне управління ПФУ у Львівській області) скористався своїм правом, не погодився з вимогами позивача та подав до суду письмовий відзив, у якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Свою позицію пенсійний орган будує на тому, що обмеження пенсії є законним і здійснюється на підставі статті 2 Закону України “Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи” від 08.07.2011 № 3668-VI. Згідно з цією нормою, максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Відповідач наполягає, що цей закон є чинним і обов`язковим до виконання.
Крім того, відповідач посилається на пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209, який встановлює, що розмір збільшення пенсії в результаті індексації не може перевищувати 1500,00 грн. Додатково пенсійний орган звертається до практики Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справі “Великода проти України”), зазначаючи, що соціальні права не є абсолютними, і держава має право змінювати механізм їх фінансового забезпечення з метою збереження балансу інтересів суспільства в умовах воєнного стану. На переконання відповідача, він діяв виключно в межах закону.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до профільного Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” № 2262-ХІІ. Цей статус підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 . 
Крім того, документально підтверджено, що позивач має статус особи з інвалідністю 3 групи внаслідок війни (копія посвідчення серії НОМЕР_2 ).
Зокрема, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року у справі № 380/5835/25 суд визнав неправомірними дії пенсійного органу та зобов`язав Головне управління ПФУ у Львівській області провести з 01.01.2025 перерахунок і виплату пенсії позивачу без застосування понижуючих коефіцієнтів (встановлених постановою КМУ від 03.01.2025 № 1) та, що важливо, без обмеження пенсії максимальним розміром, з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання цього судового рішення відповідач дійсно здійснив перерахунок. Однак, як свідчить роздруківка (скриншот) з особистого електронного кабінету позивача на вебпорталі електронних послуг ПФУ станом на 26.10.2025, пенсійний орган здійснив нарахування у такий спосіб: підсумок пенсії позивача з усіма належними надбавками та індексаціями склав 36 602,58 грн, але до фактичної виплати позивачу призначено суму 34 727,58 грн. Різниця між нарахованою та виплаченою сумою вказує на те, що відповідач застосував обмеження пенсії максимальним розміром.
Виявивши факт недоплати, позивач 30.10.2025 звернувся до відповідача з запитом, у якому вимагав надати копії розпоряджень про перерахунок пенсії та пояснити причини утримання частини нарахованих коштів (різниці у сумі 1 875,00 грн).
У відповідь на цей запит Головне управління ПФУ у Львівській області надіслало лист від 14.11.2025 № 27134-28981/А-52/8-1300/25. У цьому листі відповідач підтвердив, що загальний розмір пенсії позивача дійсно становить 36 602,58 грн, проте розмір пенсійної виплати з 01.11.2025 обмежено сумою 34 727,58 грн.
Свої дії щодо утримання частини коштів пенсійний орган мотивував тим, що перерахунок пенсії здійснено на підставі нової постанови КМУ від 25.02.2025 № 209 (щодо індексації пенсій у 2025 році), а попереднім рішенням суду у справі № 380/5835/25 відповідача “не було прямо зобов`язано здійснювати виплату без обмеження максимальним розміром саме з урахуванням індексації за Постановою № 209”. Тобто, відповідач вирішив, що попереднє судове рішення стосувалося лише перерахунку станом на січень, а застосовуючи березневу індексацію, він має право знову обрізати пенсію до максимального розміру.
Вважаючи такий формальний підхід пенсійного органу та його дії щодо систематичного обмеження проіндексованої пенсії протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень (Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області), суд керується такими нормами матеріального права та мотивами.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Цей базовий принцип означає, що суб`єкт владних повноважень не може самовільно розширювати межі свого втручання у права громадян або застосовувати норми, які втратили чинність.
Статтею 46 Конституції України імперативно визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується державою і є одним із ключових елементів соціальної держави.
Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі (до яких належить і позивач), є Закон України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” від 09.04.1992 № 2262-XII (далі — Закон № 2262-XII). Держава, встановивши особливі умови проходження військової служби, гарантує гідне пенсійне забезпечення особам, які мають право на пенсію за цим Законом, що є формою компенсації за виконання специфічних державних функцій.
Обмеження пенсійних виплат військовослужбовцям максимальним розміром запроваджувалося частиною сьомою статті 43 Закону № 2262-ХІІ та статтею 2 Закону України “Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи” від 08.07.2011 № 3668-VI. Відповідно до цих норм, максимальний розмір пенсії не міг перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Таким чином, з 20 грудня 2016 року норма частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII безповоротно втратила чинність. Відтак, прямі правові підстави для обмеження максимального розміру пенсії військовослужбовців за нормами профільного закону зникли.
Оцінюючи дії відповідача, який, обмежуючи пенсію позивача, вперто посилається на положення статті 2 загального Закону № 3668-VI (який також передбачає обмеження пенсій десятьма прожитковими мінімумами), суд ставиться до таких доводів критично та відхиляє їх з огляду на наступне.
Верховний Суд у своїх численних постановах сформував сталу, послідовну правову позицію щодо застосування норм права у цій категорії спорів, яка є обов`язковою для застосування судами (частина п`ята статті 242 КАС України).
Суть цієї правової позиції полягає в тому, що Закон № 2262-XII є спеціальним законом у сфері пенсійного забезпечення військовослужбовців, який має пріоритет над загальними нормами. Після визнання неконституційними положень частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, застосування до військових пенсіонерів обмежувальних положень загального Закону № 3668-VI є неправомірним. 
На переконання Верховного Суду, внесення змін до законодавства щодо обмеження розміру військової пенсії визнано Конституційним Судом України таким, що звужує зміст та обсяг існуючих прав і свобод. Відтак, будь-яка спроба органів Пенсійного фонду обмежити розмір військової пенсії на підставі інших законів (зокрема Закону № 3668-VI) фактично нівелює юридичні наслідки Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 та порушує статтю 22 Конституції України.
Суд також відхиляє посилання відповідача на пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209 (щодо обмеження суми збільшення індексації розміром 1500 грн). Застосування будь-яких підзаконних нормативно-правових актів, якими є постанови Уряду, не може бути законною підставою для обмеження конституційного права позивача на отримання пенсії у повному, нарахованому за законом розмірі. 
Підзаконні акти мають нижчу юридичну силу, приймаються на виконання законів і не можуть змінювати, скасовувати чи штучно звужувати соціальні гарантії, встановлені законами України та захищені рішеннями Конституційного Суду України.
Судом на підставі електронних доказів (скриншоту пенсійної справи) встановлено, що, здійснивши з 01.03.2025 перерахунок пенсії позивача на виконання постанови КМУ від 25.02.2025 № 209, відповідач обчислив її загальний (підсумковий) розмір з усіма надбавками у сумі 36 602,58 грн. Проте фактично пенсійний орган призначив до виплати лише 34 727,58 грн, утримавши різницю.
Такі дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області є грубим порушенням майнових прав позивача на отримання належної йому пенсійної виплати у повному обсязі. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, у справах “Пічкур проти України”, “Суханов та Ільченко проти України”), пенсія, право на яку набуто відповідно до національного законодавства, визнається “майном” особи в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Протиправне та безпідставне позбавлення пенсіонера частини його пенсії, яка вже була обчислена та нарахована за законом, становить непропорційне та невиправдане втручання держави у право власності позивача.
Окремо суд оцінює доводи відповідача про те, що у попередньому рішенні суду (у справі № 380/5835/25) нібито не було прямої вказівки на виплату пенсії без обмеження максимальним розміром “саме з урахуванням індексації згідно з Постановою № 209”. 
Суд вважає таку аргументацію проявом надмірного формалізму, який використовується пенсійним органом виключно як механізм ухилення від належного виконання своїх соціальних зобов`язань. Визнання судом протиправним самого факту застосування максимального розміру до пенсії позивача носить преюдиційний та системний характер. 
Відтак, при кожному подальшому перерахунку цієї пенсії (у тому числі під час щорічної індексації) відповідач зобов`язаний керуватися вимогами Конституції та профільного закону у тлумаченні Конституційного Суду, які категорично забороняють застосування такого обмеження.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд приходить до висновку про повну обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 . Дії ГУ ПФУ у Львівській області щодо обмеження його пенсії максимальним розміром під час проведення індексації з 01.03.2025 є протиправними.
Обираючи належний, ефективний та такий, що виключає подальші протиправні рішення, спосіб захисту порушеного права позивача, суд керується положеннями статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України. Суд вважає за необхідне та достатнє зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу з 01.03.2025 (з урахуванням індексації згідно з постановою КМУ від 25.02.2025 № 209) саме без обмеження її максимальним розміром, з обов`язковою виплатою різниці між нарахованими та фактично виплаченими сумами.
Оскільки судовий збір позивачем не сплачувався, а доказів понесення сторонами інших судових витрат (наприклад, на професійну правничу допомогу) матеріали адміністративної справи не містять, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.
Керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд —
у х в а л и в :
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо виплати ОСОБА_1 пенсії з 01 березня 2025 року у неповному розмірі, з її обмеженням максимальним розміром.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, буд. 10; код ЄДРПОУ 13814885) здійснити з 01 березня 2025 року перерахунок пенсії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) без обмеження її максимальним розміром, з урахуванням індексації, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209 “Про індексацію пенсійних та страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році”, та провести виплату з урахуванням виплачених сум.
4. Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст судового рішення складений 20 березня 2026 року.
Суддя Коморний О.І.