П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2026 року м. Київ

Справа № 752/26794/24
Провадження: № 22-ц/824/2447/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,
суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Білонога Олександра Олеговича в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Чекулаєва С. О.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 12.08.2024 року о 18 год. 48 хв. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «SUZUKI SX4», д.н.з. НОМЕР_1 , у м. Києві по Амурській площі, проявила неуважність, не врахувала дорожньої обстановки, унаслідок чого здійснила зіткнення з автомобілем ОСОБА_2 «JEEP RENEGADE», д.н.з. НОМЕР_2 , який по інерції зіткнувся з автомобілем «MAZDA 3», д.н.з. НОМЕР_3 , що призвело до механічного пошкодження транспортних засобів. Вказаними діями ОСОБА_1 порушила п.п. 2.3 б, 13.1 Правил дорожнього руху.
Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2024 року у справі № 752/18055/24 ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідачки була застрахована відповідно до полісу (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-218015158 від 20.11.2023 року, укладеного з ТДВ «Страхова група «Оберіг».
З урахуванням виплаченої суми страхового відшкодування у розмірі 52 180 грн та фактичної вартості відновлювального ремонту різниця понесених збитків становить 20 101 грн. Крім того, оскільки договором страхування передбачено франшизу у розмірі 1 500 грн, яка не була відшкодована страховиком, зазначена сума підлягає включенню до загальної суми стягнення.
Також позивачка вважала, що з відповідачки підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 5 000 грн, зумовлена фактичним позбавленням можливості користування власним транспортним засобом та необхідністю вжиття заходів для отримання компенсації завданої матеріальної шкоди.
Крім того, з метою звернення до суду позивачка замовила проведення транспортно-товарознавчого дослідження транспортного засобу для встановлення вартості відновлювального ремонту, пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Вартість виготовлення експертного висновку становила 12 000 грн, які були сплачені позивачкою, що підтверджується платіжною інструкцією.
За таких обставин ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь різницю між страховою виплатою та фактичною вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу у сумі 21 601 грн, моральну шкоду у розмірі 5 000 грн та судові витрати.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю вартості понесених збитків між страховою виплатою та фактичною вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу у сумі 21 601 грн та моральну шкоду у розмірі 2 000 грн.
В іншій частині заявлених вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 211,20 грн та судові витрати по сплаті експертизи у розмірі 12 000 грн.
Не погоджуючись із таким судовим рішенням, адвокат Білоног О. О. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволення позову відмовити.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що позивачка погодилася з результатами огляду пошкодженого транспортного засобу та з розміром страхового відшкодування, визначеним страховиком відповідачки, і не заявляла до нього претензій. При цьому суд першої інстанції не врахував, що умовами страхового полісу передбачено франшизу у розмірі 1 500 грн та ліміт відповідальності за шкоду майну у сумі 160 000 грн, у межах якого позивачка мала право на отримання страхового відшкодування, а отже безпідставно поклав додаткову відповідальність на відповідачку, тоді як належним відповідачем є страховик - ТДВ «Страхова група «Оберіг». Крім того, суд безпідставно задовольнив вимоги про стягнення моральної шкоди та витрат на проведення експертного дослідження, оскільки відповідачкою не завдано моральних страждань, а експертний висновок не є судовими витратами за своєю правовою природою.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Бриленко К. Б. в інтересах ОСОБА_2 зазначав, що доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з правовою оцінкою встановлених обставин та не спростовують висновків суду першої інстанції, який правильно застосував норми матеріального і процесуального права.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 05 вересня 2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
За правилом ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України та ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 12.08.2024 року о 18 год. 48 хв. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «SUZUKI SX4», д.н.з. НОМЕР_1 , у м. Києві по Амурській площі, проявила неуважність, не врахувала дорожньої обстановки, унаслідок чого здійснила зіткнення з автомобілем ОСОБА_2 «JEEP RENEGADE», д.н.з. НОМЕР_2 , який по інерції зіткнувся з автомобілем «MAZDA 3», д.н.з. НОМЕР_3 , що призвело до механічного пошкодження транспортних засобів. Вказаними діями ОСОБА_1 порушила п.п. 2.3 б, 13.1 Правил дорожнього руху.
Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2024 року у справі № 752/18055/24 ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн (а.с. 95-96).
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідачки була застрахована відповідно до полісу (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-218015158 від 20.11.2023 року, укладеного з ТДВ «Страхова група «Оберіг».
У зв`язку зі зверненням до ТДВ «Страхова група «Оберіг» страховиком було проведено огляд транспортного засобу, за результатами якого зафіксовано пошкодження, відображені в акті огляду транспортного засобу від 17.08.2024 року.
Листом ТДВ «Страхова група «Оберіг» від 20.09.2024 року № 51601/ПЗ позивачку повідомлено, що подія, яка мала місце 12.08.2024 року за адресою: м. Київ, вул. Амурська, 6, за участю автомобіля «SUZUKI SX4», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , визнана страховим випадком.
20.09.2024 року ТДВ «Страхова група «Оберіг» складено страховий акт № 51601/1, відповідно до якого прийнято рішення про визнання події страховим випадком та виплату позивачці страхового відшкодування у сумі 52 180 грн без урахування франшизи у розмірі 1 500 грн.
Відповідно до ремонтної калькуляції № 19/24, складеної з використанням комп`ютерного комплексу «AUDATEX», вартість відновлювального ремонту становить 130 327,77 грн, з яких: 5 720 грн - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, 6 445,09 грн - вартість матеріалів, 118 162,68 грн - вартість складових, що підлягають заміні.
Разом із тим страховиком визначено вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу у сумі 53 680 грн з урахуванням ПДВ, з якої вирахувано франшизу у розмірі 1 500 грн.
З документів, наданих страховиком, убачається, що вартість відновлювального ремонту без урахування коефіцієнта фізичного зносу становить 87 865,29 грн, з яких: 13 472,29 грн - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, 8 500 грн - вартість матеріалів, 65 893 грн - вартість нових складових, що підлягають заміні.
Відповідно до висновку судового експерта Баранкова В. О. № 19/24 від 14.10.2024 року вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу становить 130 327,77 грн без застосування коефіцієнта фізичного зносу.
Фактичні витрати на ремонт та відновлення пошкодженого транспортного засобу склали 72 281 грн, що підтверджується актом виконаних робіт № А1948 від 20.09.2024 року.
З урахуванням виплаченої суми страхового відшкодування у розмірі 52 180 грн та фактичної вартості відновлювального ремонту різниця понесених збитків становить 20 101 грн. Крім того, оскільки договором страхування передбачено франшизу у розмірі 1 500 грн, яка не була відшкодована страховиком, зазначена сума підлягає включенню до загальної суми стягнення.
Крім того, з метою звернення до суду позивачка замовила проведення транспортно-товарознавчого дослідження транспортного засобу для встановлення вартості відновлювального ремонту, пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Вартість виготовлення експертного висновку становила 12 000 грн, які були сплачені позивачкою, що підтверджується платіжною інструкцією.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що вартість майнового збитку, завданого позивачці пошкодженням автомобіля внаслідок дорожньо-транспрної пригоди, яка сталася з вини відповідачки, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то з відповідачки, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням, що з урахуванням франшизи складає 21 601 грн.
Вирішуючи питання про розмір компенсації моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, як винної у дорожньо-транспортній пригоді особи, суд першої інстанції виходив з того, що діями відповідачки були заподіяні моральні страждання позивачці, зокрема, у ОСОБА_2 був порушений звичайний спосіб життя, пов`язаний з експлуатацією автомобіля, вона була позбавлена можливості використовувати належний їй на праві власності транспортний засіб за призначенням, що вимагало додаткових зусиль для організації життя, тому прийшов до переконання про необхідність стягнення з відповідачки на користь позивачки компенсації моральної шкоди в розмірі 2 000 грн, вваживши, що визначений розмір є достатнім та спів мірним із завданою шкодою.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Отже, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі № 759/4781/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 203/2378/14-ц та від 28.08.2019 у справі № 638/20603/16.
За положеннями ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).
Згідно ст. 1194 України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням).
З огляду на вимоги закону та встановлені у справі обставини, суд вірно захистив права позивачки і згідно ст. 1194 ЦК України стягнув із відповідачки як винуватця дорожньо-транспортної пригоди на користь позивачки різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 21 601 грн.
Погоджуючись із рішенням суду першої інстанції у цій частині, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував умови страхового полісу щодо встановлення ліміту відповідальності за шкоду майну у сумі 160 000 грн, у межах якого позивачка мала право на отримання страхового відшкодування, а відтак безпідставно поклав додаткову відповідальність на відповідачку, оскільки належним відповідачем у справі є страховик - ТДВ «Страхова група «Оберіг».
Відповідно до приписів ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Отже, закон передбачає відшкодування завданих потерпілому збитків двома шляхами: або відшкодування реальної вартості втраченого майна у грошовому виразі, або відшкодування вартості виконаних робіт, необхідних для відновлення речі. Така позиція законодавця обумовлена тим, що згідно цієї норми відшкодуванню підлягають виключно реальні збитки, а не прогнозовані, оскільки у випадку стягнення вартості відновлювального ремонту, витрати на який потерпілий ще не поніс, останній має можливість відмовитися від проведення ремонту чи виконати його за меншу суму, що буде суперечити встановленій законом меті захисту прав у вигляді відшкодування реальних збитків.
В даній справі позивачка просить відшкодувати вартість понесених нею витрат на ремонт автомобіля, які вона вже здійснила, а відтак суд обґрунтовано виходив із акту виконаних робіт № А1948 від 20.09.2024 року, згідно якого вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «JEEP RENEGADE», д.н.з. НОМЕР_2 , становить 72 281 грн.
Посилання в апеляційній скарзі на незгоду відповідачки з розрахунком шкоди, яка заподіяна її автомобілем автомобілю позивачки, колегія суддів вважає такими, що не спростовують доводи позивачки щодо визначення розміру понесених матеріальних витрат, враховуючи наявність акту виконаних робіт про проведення відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, тобто доказ реально понесених витрат позивачкою у справі.
Водночас альтернативного розрахунку відповідачкою до суду не надано.
Доводи апеляційної скарги про відсутність у неї обов`язку по відшкодуванню шкоди, з огляду на те, що її відповідальність застрахована у ТДВ «Страхова група «Оберіг» з лімітом відповідальності 160 000 грн, яка і має здійснити позивачці всі виплати у межах ліміту, не ґрунтуються на вимогах закону.
Встановлено, що відповідальність ОСОБА_1 застрахована за полісом обов`язкового страхування, відшкодування шкоди за яким має особливості, встановлені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Зокрема, згідно зі ст. 29 цього Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються не всі витрати, а лише витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Тобто, даний Закон встановлює законодавчі обмеження щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме розмір страхової виплати визначається з обов`язковим урахуванням зносу автомобіля, що у свою чергу згідно ст.1194 ЦК України покладає на винуватця обов`язок сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, у разі її недостатності.
В даному випадку ОСОБА_1 помилково ототожнює ліміт відповідальності страхової компанії із розміром страхової виплати, яка визначається у розмірі і порядку встановленому законом і не може її перевищувати.
Отже, ТДВ «Страхова група «Оберіг» забезпечило реалізацію права позивачки на отримання страхового відшкодування в повному розмірі згідно полісу № ЕР-218015158 від 20.11.2023 року, виконавши перед позивачем свої обов`язки, передбачені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
За даних обставин, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм ст. 1166 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про страхування», ст. 34, 18 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і про те, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками дорожньо-транспрної пригоди, повинен нести страховик ТДВ «Страхова група «Оберіг», а тому саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.
Апеляційний суд відхиляє посилання відповідача в апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц про те, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхової платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, а також постанову Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 362/3043/18 про те, що домовленістю між двома сторонами не може бути збільшено обсяг відповідальності третьої особи, не сторони такого договору, з огляду на відмінність обставин, встановлених судами в цих справах, в зв`язку з чим рішення суду першої інстанції вказаним правовим висновкам не суперечить. Такі висновки Верховного Суду не є релевантними обставинам даної справи.
Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 грн, позивачка зазначала, що її завдання зумовлене фактичним позбавленням можливості користування належним їй транспортним засобом, а також необхідністю вживати додаткових заходів, спрямованих на отримання компенсації завданої матеріальної шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою ст. 1167 ЦК України.
Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції врахував межі пред`явлених позовних вимог, врахував психоемоційний стан позивачки та переживання, викликані пошкодженням належного їй транспортного засобу, необхідністю його відновлення, змінами в звичному життєвому ритмі, а також вимоги розумності та справедливості, у зв`язку з чим дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме, у розмірі 2 000 грн.
Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, згідно якого, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
В той же час доводи апеляційної скарги в частині стягнення з відповідачки 12 000 грн витрат на проведення експертного дослідження є обґрунтованими.
Відповідно до норм ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Із матеріалів справи убачається, що позивачка до звернення до суду замовила транспортно-товарознавче дослідження транспортного засобу, вартість якого становила 12 000 грн. Разом із тим, визначаючи розмір майнової шкоди, що підлягає відшкодуванню, суд виходив не з висновку експерта Баранкова В. О. № 19/24 від 14.10.2024 року, яким вартість відновлювального ремонту визначено у сумі 130 327,77 грн, а з акта виконаних робіт № А1948 від 20.09.2024 року, яким підтверджено фактично понесені позивачкою витрати на ремонт у розмірі 72 281 грн.
Отже, зазначене дослідження не було тим доказом, на якому ґрунтувався висновок суду про розмір реальних збитків, а тому за обставин цієї справи не може вважатися необхідною витратою, що підлягає покладенню на відповідачку. Сам по собі факт замовлення позивачкою такого дослідження до звернення до суду не є достатньою підставою для відшкодування його вартості за рахунок іншої сторони.
За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12 000 грн витрат по сплаті експертизи підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у стягненні таких витрат.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини у справі, висновки суду не в повній мірі відповідають наданим сторонами доказам, суд неправильно застосував норми процесуального права, та як наслідок дійшов помилкового висновку про задоволення позову в цілому.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Бриленко К. Б. в інтересах ОСОБА_2 просив апеляційне провадження закрити, а апеляційну скаргу повернути на підставі п. 3 ч. 5 ст. 357 ЦПК України.
Так, ст. 355 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
З матеріалів справи вбачається, що адвокат Білоног О. О. в інтересах ОСОБА_1 направив засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу безпосередньо до суду першої інстанції, проте вказана апеляційна скарга адресована Київському апеляційному суду.
Отже, направлення апеляційної скарги поштовим зв`язком через суд першої інстанції, якщо така скарга адресована суду апеляційної інстанції, саме по собі не свідчить про порушення вимог ст. 355 ЦПК України та не утворює підстав для її повернення відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 357 ЦПК України. Тому доводи відзиву в цій частині не заслуговує на увагу.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення судових витрат по сплаті експертизи у розмірі 12 000 грн підлягає скасуванню.
За таких обставин, апеляційна скарга адвоката Білонога О. О. в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 376, 382, 384 України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Білонога Олександра Олеговича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року в частині розподілу судових витрат змінити, відмовивши ОСОБА_1 у відшкодуванні витрат по сплаті експертизи у розмірі 12 000 грн.
У зв`язку з чим четвертий абзац резолютивної частини рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року викласти в такій редакції.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.
В решті рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура