ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
61022, м. Харків, пр. Науки, 5
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
25.03.2026 Справа №905/7/26  
Господарський суд Донецької області у складі:
судді Лободи Т.О. 
при секретарі судового засідання Голуб К.В.,
розглянувши справу 
за позовом Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго", м. Київ, код 00100227,
до Акціонерного товариства "ДТЕК Донецькі електромережі", м. Краматорськ Донецької області, код 00131268,
про стягнення 2 066 956,88 грн, 
за участю представників сторін: 
позивача – Тищенко А.І.,
відповідача – Гребенара О.В., 
ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" звернулось до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Акціонерного товариства "ДТЕК Донецькі електромережі" про стягнення заборгованості за Договором про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління №0518-03041-ПД від 01.01.2024 в загальному розмірі 2 066 956,88 грн, з якої 721 626,60 грн 3% річних та 1 345 330,28 грн інфляційних витрат. Позовні вимоги обґрунтовані наявністю заборгованості за вказаним договором у сумі 33 131 284,15 грн, яка підтверджена рішенням Господарського суду Донецької області від 10.06.2024. У зв`язку з відсутністю добровільного виконання рішення суду позивач нарахував та заявив до стягнення інфляційні витрати та 3 % річних за період з 10.04.2025 по 30.12.2025.
Господарський суд Донецької області ухвалою від 07.01.2026 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 905/7/26, справу вирішив розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначив на 04.02.2026 року об 11:00 год, встановив сторонам строки для подання заяв по суті справи, зокрема, встановив відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
22.01.2026 до суду через систему "Електронний суд" надійшло клопотання відповідача про продовження процесуального строку, в якому відповідач просить суд продовжити строк надання відзиву на позовну заяву на 15 днів до 06.02.2026, а також відкласти підготовче засідання по справі № 905/7/26 призначене на 04.02.2026 о 11:00 год. на іншу дату.
Господарський суд Донецької області ухвалою від 26.01.2026 продовжив відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву до 30.01.2026.
02.02.2026 до суду через систему "Електронний суд" (сформований в системі 30.01.2026) надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач не погоджується з позивач, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підтверджені та не розраховані належним чином. В обґрунтування заперечень проти позовних вимог зазначає, що у позивача право щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат з`явилось лише після набуття рішенням суду у справі №905/98/25 законної сили, та при цьому лише з урахуванням позиції ВС КГС від 20.11.2020 по справі 910/13071/19 та лише на суму основної заборгованості. Але при цьому відповідач вважає, що потрібно враховувати надання відстрочки виконання рішення у справі № 905/98/25 до 10.12.2025. А тому, право на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на заборгованість, яка стягнута рішенням суду, виникає тільки після 10.12.2025, тобто з 11.12.2025. У відзиві відповідач наводить контррозрахунок заявлених до стягнення сум 3% річних з урахуванням його позиції. Вірним вважає нарахування 3 % річних за період з 11.12.2025 по 30.12.2025 в сумі 54 462,38 грн. Інфляційні втрати вважає необхідним нараховувати за період з 10.04.2025 по 30.12.2025.
Суд прийняв відзив на позов до розгляду та долучив його до матеріалів справи.
Господарський суд Донецької області ухвалою від 04.02.2026, яка занесена до протоколу судового засідання, оголосив перерву в підготовчому засіданні до 18.02.2026 о 12:30 год.
06.02.2026 до суду через систему "Електронний суд" надійшла відповідь на відзив, в якій позивач не погоджується з позицією відповідача, викладеній у позову, та наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зокрема, зазначає, що момент виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання у даних правовідносинах визначається виключно умовами договору та фактом їх порушення, а не датами ухвалення чи виконання судового рішення, що має принципове значення для правильного застосування статті 625 ЦК України. Також зазначає, що відстрочка виконання рішення у справі № 905/98/25 обмежує лише можливість застосування примусових заходів стягнення до визначеної дати, але не припиняє прострочення, не усуває його наслідків та не впливає на обчислення періоду, за який нараховуються інфляційні втрати та 3 % річних.
Господарський суд Донецької області ухвалою від 18.02.2026, яка занесена до протоколу судового засідання, продовжив позивачу строк подачі відповіді на відзив до моменту її фактичного подання, прийняв відповідь на відзив до розгляду та долучив її до матеріалів справи.
Господарський суд Донецької області ухвалою від 18.02.2026, яка занесена до протоколу судового засідання, закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 17.03.2026 об 11:50 год.
16.03.2026 до суду через систему "Електронний суд" від відповідача надійшла заява про відстрочення виконання судового рішення, в якій відповідач просить суд відстрочити виконання рішення Господарського суду Донецької області у справі № 905/7/26 на 12 місяців.
Призначене на 17.03.2026 судове засідання не відбулось у зв`язку з технічними проблемами в роботі підсистеми відеоконференцзв`язку, які призвели до неможливості проведення відеоконференцій судових засідань.
Господарський суд Донецької області ухвалою від 17.03.2026 призначив судове засідання з розгляду справи по суті на 25.03.2026 об 11:50 год; запропонував позивачу надати обґрунтування своєї позиції щодо заяви відповідача про відстрочку виконання рішення суду.
19.03.2026 до суду через систему "Електронний суд" від позивача надійшли заперечення на заяву відповідача про відстрочення виконання рішення, в яких позивач просить суд відмовити в задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення суду.
У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Також заперечувала проти задоволення заяви відповідача про відстрочення виконання рішення суду.
Представник відповідача заперечував проти позовних вимог частково з підстав, наведених у відзиві на позов, вказував на те, що ним наданий контррозрахунок відповідних нарахувань, просив суд частково відмовити позові з урахуванням такого контррозрахунку. Також просив суд відстрочити виконання рішення суду на 12 місяців.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, які були присутні у судових засіданнях по даній справі, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом в рішенні Господарського суду Донецької області від 10.06.2025 у справі № 905/98/25 (яке залишене без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 27.08.2025), НЕК "Укренерго" отримало від Акціонерного товариства "ДТЕК Донецькі електромережі" (далі Користувач, відповідач) Заяву-приєднання до договору про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління за підписом генерального директора Дегтярьова О.П., на підставі якої Користувач засвідчує вільне волевиявлення щодо приєднання до умов Договору в повному обсязі. Своїм підписом Користувач (уповноважена особа) підтвердив згоду на автоматизовану обробку його персональних даних згідно з чинним законодавством та можливу їх передачу третім особам, які мають право на отримання цих даних згідно з чинним законодавством, у тому числі щодо кількісних та/або вартісних обсягів наданих за Договором послуг.
Повідомленням про приєднання до договору про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління від 20.12.2023 року за вих. №01/70377, НЕК "Укренерго" проінформувало про те, що АТ "ДТЕК Донецькі електромережі" приєднано до умов договору про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління (далі Договір), якому присвоєно ідентифікатор договору №0518-03041-ПД, дата акцептування 01.01.2024 року.
Відповідно до п. 2.1. цей Договір регулює оперативно-технологічні відносини під час взаємодії Сторін в умовах паралельної роботи у складі об`єднаної енергетичної системи (ОЕС) України.
За цим Договором ОСП безперервно надає послугу з диспетчерського (оперативно- технологічного) управління, а саме управління режимами роботи (ОЕС) України з виробництва, передачі, забезпечення планових перетоків електричної енергії по міждержавним лініям зв`язку (ОЕС) України з енергосистемами суміжних країн, розподілу та споживання електричної енергії для забезпечення здатності енергосистеми задовольняти сумарний попит на електричну енергію та потужність у кожний момент часу з дотриманням вимог енергетичної, техногенної та екологічної безпеки (далі – Послуга).
Умовами договору погоджений порядок та строк оплати послуг (п. 3.5, 3.7 Договору).
Цей Договір набирає чинності з дати акцептування заяви-приєднання, зазначеної в повідомленні ОСП, і діє до 31 грудня (включно) року, у якому акцептована заява-приєднання. Цей Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії цього Договору жодною зі Сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов, шляхом направлення відповідного повідомлення (п.13.1. Договору).
У рішенні від 10.06.2025 у справі № 905/98/25 суд встановив, що на виконання умов договору №0518-03041-ПД від 01.01.2024 позивач передав, а відповідач отримав послугу з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління на загальну суму 33 131 284,15 грн, що підтверджується наступними актами:
1. Акт №ДУА-0010851 від 31.10.2024, відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримав послугу з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління у фактичному обсязі 78367,911 Мвт*год на загальну суму 9 833 928,98 гривень з ПДВ.
2. Акт №ДУА-0011615 від 30.11.2024, відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримав послугу з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління у фактичному обсязі 94465,228 Мвт*год на загальну суму 11 853 874,67 гривень з ПДВ.
3. Акт №ДУА-0012413 від 31.12.2024, відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримав послугу з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління у фактичному обсязі 91194,738 Мвт*год на загальну суму 11 443 480,50 гривень з ПДВ.
Проте, відповідач свої зобов`язання щодо здійснення повної та своєчасної оплати наданих послуг не виконав у повному обсязі, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась непогашена заборгованість в сумі 33 131 284,15 грн, зі сплати якої відповідачем допущено прострочення. 
В межах справи № 905/98/25 позивачем також заявлено до стягнення 3% річних у сумі 354 446,90 грн та інфляційних втрат у сумі 1 174 814,35 грн нарахованих за період з 19.10.2024 по 09.04.2025.
Також у справі №905/98/25 відповідачем було заявлено клопотання про відстрочення виконання рішення. 
Господарський суд Донецької області рішенням від 10.06.2025 у справі № 905/98/25 стягнув з Акціонерного товариства "ДТЕК Донецькі електромережі" на користь Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" 33 131 284,15 гривень заборгованості, 354 446,90 гривень 3% річних, 1 174 814,35 гривень інфляційних втрат, а також судовий збір в розмірі 415 926,54 гривень. Відстрочив виконання рішення на 6 місяців (до 10.12.2025).
У зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, заборгованість по яким підтверджена рішенням Господарського суду Донецької області від 10.06.2025 у справі № 905/98/25, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою, в якій нарахував та просить стягнути за період з 10.04.2025 по 30.12.2025 інфляційні втрати у розмірі 1 345 330,28 грн та 3 % річних у розмірі 721 626,60 грн.
Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, його порушення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.
Таким чином, суд дійшов висновку, що Господарським судом Донецької області у рішенні від 10.06.2025 у справі № 905/98/25 встановлено обставини, які не потребують повторного дослідження, а саме щодо невиконання відповідачем грошового зобов`язання за Договором про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління №0518-03041-ПД від 01.01.2024 з оплати наданих позивачем послуг за жовтень-грудень 2024 року на суму 33 131 284,15 грн у встановлений строк.
Позивач вказує на те, що таке зобов`язання так і не виконано відповідачем і на даний час. Матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем заборгованості за надані послуги за жовтень-грудень 2024 року на суму 33 131 284,15 грн. Відповідач у судовому засіданні підтвердив наявність заборгованості, вказав, що така заборгованість стягується в межах зведеного виконавчого провадження та саме державний виконавець розподіляє кошти, які в примусовому порядку стягує з відповідача. Відповідні докази оплат не надавались до матеріалів даної справи.
Відповідно до положень статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
В силу вимог частини першої статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Відповідні висновки наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19)звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) вказала, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Таким чином, у кредитора згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.
Як зазначає позивач у позові та вбачається з наданого розрахунку, нарахування 3% річних та інфляційних втрат у даній справі позивачем здійснено за період з 10.04.2025 по 30.12.2025 (оскільки нарахування інфляційних втрат по рішенню суду у справі № 905/98/25 було здійснено станом на 09.04.2025) на суму заборгованості в розмірі 33 131 284,15 грн (яка складається з заборгованості за жовтень 2024 року в сумі 9 833 928,98 грн, за листопад 2024 року в сумі 11 853 874,67 грн та за грудень 2024 року в сумі 11 443 480,50 грн).
Перевіривши наданий розрахунок 3% річних у загальній сумі 721 626,60 грн за заявлений позивачем період прострочення та суми заборгованості, суд встановив, що такі нарахування відповідають вимогам чинного законодавства, умовам договору та фактичним відносинам, що склались між сторонами, арифметично обчислення здійснені вірно, а отже позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими. 
З наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат вбачається, що позивач вказує, що нарахування здійснені ним з 10.04.2025 по 30.12.2025, однак фактично нарахування інфляційних втрат здійснені по листопад 2025 року (включно). Перевіривши наданий розрахунок інфляційних втрат за фактично нараховані позивачем періоди прострочення та суми заборгованості, суд встановив, що такі нарахування відповідають вимогам чинного законодавства, умовам договору та фактичним відносинам, що склались між сторонами, арифметично обчислення здійснені вірно, а отже позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими.
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач вважає, що у позивача право щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат з`явилось лише після набуття рішенням суду у справі №905/98/25 законної сили та після закінчення відстрочки виконання рішення у справі № 905/98/25, а саме з 11.12.2025. 
Суд не погоджується з таким твердженням відповідача, оскільки право позивача на отримання сум, передбачених ст. 625 Цивільного Кодексу України, виникає у нього саме з моменту порушення грошового зобов`язання за спірним Договором, а не з моменту набрання рішенням у справі № 905/98/25 законної сили, яким було підтверджено наявність заборгованості за спірним Договором.
Суд зазначає, що надання судом відстрочки виконання рішення у справі № 905/98/25 полягає у врегулюванні строку, з якого можливе застосування заходів примусового виконання судового рішення, та не змінює змісту матеріально-правових відносин між сторонами за спірним договором. 
Враховуючи викладене, а також те, що в матеріалах справи відсутні, а відповідачем не надані докази, які б свідчили про здійснення остаточного розрахунку за послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління за жовтень-грудень 2024 року, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних у загальній сумі 721 626,60 грн та інфляційних втрат у загальній сумі 1 345 330,28 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Вирішуючи клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення суду, суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 329 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Відповідно до положень ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Згідно з ст. 129-1 Конституції України та статтями 18, 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення є обов`язковими до виконання усіма органами, громадянами та юридичними особами на всій території України.
Конституційний Суд України у п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 року №18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
У пункті 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 року у справі №11-рп/2012 зазначено, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.
Таким чином, запроваджений процесуальними нормами права механізм відстрочення виконання судового рішення є винятковою мірою, який спрямований на досягнення кінцевої мети судового розгляду - виконання ухваленого судом рішення.
Підставою для відстрочки, розстрочки, можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.
При цьому, слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених відповідною статтею ГПК України не вимагається. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Отже, питання щодо надання відстрочки (розстрочки) виконання рішення суду повинно вирішуватись господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.
Системний аналіз норм чинного законодавства свідчить, що підставою для відстрочення або розстрочення, можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк.
В обґрунтування заяви про відстрочення виконання рішення відповідач посилається на наступні обставини:
- військова агресія Російської Федерації проти України та введення воєнного стану в Україні; 
- обставини, що ускладнюють виконання рішення саме в даний момент - арешт державною виконавчою службою усіх рахунків боржника, навіть рахунку, з якого здійснюється оплата усіх обов`язкових платежів, виплата заробітної плати працівникам, арешт усього рухомого і нерухомого майна боржника в межах виконавчих проваджень; 
- несприятлива фінансова ситуація, що пов`язана з великими збитками у господарській діяльності, в тому числі необхідність постійного відновлення мереж в зоні ведення бойових дій (Донецька область); 
- обмежена можливість примусового стягнення з більшості боржників відповідача у зв`язку із зупиненням здійснення виконавчих дій певних категорій споживачів послуг про розподіл; 
- використання позивачем у своїй господарській діяльності електричних мереж відповідача, покладаючи всі втрати, які виникають під час передачі електричної енергії такими мережами, на відповідача;
- позивач веде свою господарську діяльність по всій території України, а господарська діяльність відповідача обмежується тільки Донецькою областю, крім того позивач є державним підприємством, має державні дотації та міжнародну допомогу.
Відповідач просить також врахувати, що внаслідок бойових дій протягом 2022-2024 років зафіксовано більш 4 тисяч випадків пошкодження майна підприємства відповідача на загальну суму більш ніж 8 млрд. грн, однак він при цьому продовжує відновлювати мережі, які зазнають пошкоджень від ворожих бомбардувань, забезпечуючи оперативне відновлення електропостачання в населених пунктах Донецької області, в більшості з яких ведуться бої.
Крім того, просить врахувати, що стягнення з відповідача заборгованості в даній справі на сьогодні може привести до ще більшого погіршення його фінансового стану та до неспроможності виконання вкрай важливих функцій товариства.
Заперечуючи проти заяви про відстрочення виконання рішення суду, позивач зазначає, що посилання відповідача на запровадження воєнного стану як на підставу для відстрочення виконання судового рішення є юридично неспроможним, необґрунтованим та таким, що не відповідає як вимогам процесуального закону, так і усталеній судовій практиці. Введення воєнного стану в Україні не є такою обставиною, яка автоматично або безумовно звільняє суб`єкта господарювання від виконання грошових зобов`язань чи надає йому право на відстрочення виконання судового рішення. Воєнний стан є загальнодержавною правовою реальністю, яка однаковою мірою впливає на всіх учасників господарських відносин, включаючи як відповідача, так і позивача. Відтак сам факт його існування не може розглядатися як виключна обставина у розумінні статті 331 ГПК України. Стверджує, що з матеріалів справи прямо вбачається, що відповідач продовжує здійснювати господарську діяльність, не припинив функціонування, не перебуває у процедурі банкрутства та продовжує нести витрати, пов`язані з утриманням персоналу, придбанням матеріалів, виконанням робіт тощо. Це свідчить про наявність фінансового обігу та можливості здійснення платежів, а отже — про відсутність об`єктивної неможливості виконання рішення суду. Просить врахувати, що позивач також здійснює діяльність в умовах воєнного стану, несе значні витрати, пов`язані з утриманням та відновленням об`єктів енергетичної інфраструктури, та, як підтверджується фінансовою звітністю, має від`ємний фінансовий результат. Таким чином, негативні наслідки воєнного стану є взаємними для обох сторін і не можуть використовуватися відповідачем як одностороння підстава для уникнення виконання своїх зобов`язань. Також зазначає, що заява відповідача не містить жодного економічного або фінансового обґрунтування того, яким саме чином і за рахунок чого буде виконано судове рішення після закінчення строку відстрочки. Вказує, що аналіз доводів самого відповідача свідчить про прямо протилежне, а саме — про відсутність передумов для покращення його фінансового стану у майбутньому. А тому за таких умов, надання відстрочення фактично означатиме відкладення виконання судового рішення на невизначений час, відсутність будь-яких гарантій його подальшого виконання, створення ситуації, коли рішення суду може залишитися невиконаним взагалі. Також позивач вказує, що господарська діяльність позивача є об`єктивно збитковою, а його фінансовий стан характеризується дефіцитом ресурсів та необхідністю постійного фінансування витрат, пов`язаних із забезпеченням функціонування об`єднаної енергетичної системи України. Вказані обставини свідчать про відсутність виключності фінансового стану відповідача, а складна економічна ситуація зумовлена загальними макроекономічними та воєнними факторами, не є індивідуальною для відповідача та однаковою мірою впливає і на позивача. Крім того, позивач вказує, що об`єкти енергетичної інфраструктури, у тому числі ті, що перебувають у сфері управління НЕК "Укренерго", зазнають системних, масштабних та регулярних руйнувань внаслідок військової агресії рф. Такі обставини безпосередньо впливають на фінансовий стан НЕК "Укренерго".
Суд зазначає, що з матеріалів справи вбачається досить тривале існування прострочення оплати боргу (понад рік) за договором №0518-03041-ПД від 01.01.2024, який підтверджений рішенням Господарського суду Донецької області від 10.06.2025 у справі № 905/98/25. За вказаним рішенням суд надавав відповідачу відстрочку його виконання строком на 6 місяців. Однак, ані за вказаний період, ані до теперішнього часу відповідач не вжив заходів з погашення заборгованості хоча б часткового.
Суд враховує, що позивач і відповідач є підприємствами енергетичної інфраструктури. Загальновідомим є факт, що з 2022 року російська федерація систематично здійснює масовані ракетні та дронові атаки на території України, в тому числі по об`єктам енергетичної інфраструктури, за наслідками яких фіксуються руйнування та пошкодження майна обох сторін. Стягувач не перебуває в кращому становищі порівняно з боржником, тобто такі обставини, стосуються обох сторін. Введення воєнного стану на території України та наслідки бойових дій не свідчить про те, що боржник не може здійснювати господарську діяльність та набувати кошти. 
Як вже зазначив суд, кінцевою метою надання відстрочки виконання рішення суду є надання боржнику можливості погасити заборгованість перед кредитором.
Ключовою умовою застосування інституту відстрочення виконання судового рішення є не лише встановлення обставин, які ускладнюють його виконання на даний момент, але й доведеність реальної, обґрунтованої та підтвердженої можливості виконання такого рішення у майбутньому після спливу строку відстрочки.
Правова природа відстрочення виконання судового рішення полягає у тимчасовому перенесенні строку виконання за умови, що таке перенесення сприятиме реальному виконанню рішення. Відстрочення не може застосовуватися як механізм уникнення виконання зобов`язання або безпідставного затягування строків його виконання. В іншому випадку відповідний процесуальний інститут втрачає свою правову мету та перетворюється на інструмент порушення прав кредитора.
Стягувач у будь-якому випадку має отримати у законний спосіб все, присуджене за рішенням суду у дані справі.
Як вбачається з наданих відповідачем документів, він має непогашену заборгованість перед своїми кредиторами з 2015 року, на підтвердження чого ним надані відомості зі зведеного виконавчого провадження, постанови про відкриття виконавчого провадження та підтверджено такі факти в судовому засіданні.
Отже, наведені відповідачем в заяві про відстрочення виконання рішення суду обставини свідчать про відсутність передумов для покращення його фінансового стану у майбутньому. При цьому заява не містить будь-якого обґрунтування стосовно того, за рахунок чого буде виконано судове рішення у майбутньому в разі надання судом відстрочки, а також не надано доказів на підтвердження наявності у відповідача реальної можливості через рік виконати рішення суду у даній справі. У судовому засіданні представник відповідача пояснив, що підприємство сподівається на закінчення воєнних дій, після чого він зможе відновити роботу підприємства в звичному режимі та погашати існуючу заборгованість, тобто відповідач сподівається на обставини, які не є визначеними з чітко встановленими строками.
На думку суду, надання відстрочки виконання даного рішення судом не стимулює процедуру погашення заборгованості, а сприяє боржнику і в подальшому порушувати свої зобов`язання, оскільки надана відстрочка буде істотно порушувати майнові інтереси стягувача, внаслідок надзвичайно тривалого перенесення терміну виконання зобов`язання відповідача у спірних правовідносинах, в тому числі враховуючі стрімкі інфляційні процеси в державі, відстрочення може призвести до порушення прав стягувача на виконання судового рішення. 
Задоволення заяви боржника про відстрочення виконання рішення на один рік за наявних обставин не призведе до його виконання по закінченню строку відстрочки, а надання відстрочки в даному випадку призведе лише до затягування строків його виконання та є невиправданим для досягнення мети - виконання судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається боржник у заяві про відстрочення судового рішення, не є тими виключними обставинами (в розумінні статті 331 ГПК України) для надання відстрочення виконання судового рішення, у зв`язку з чим відмовляє в задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення суду.
Пунктом 5 частини 1 статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з п. 2 ч.1 ст.129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що суд задовольнив позов повністю, у відповідності до ст. 129 ГПК України витрати щодо сплати судового збору в сумі 24 803,48 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
На підставі викладеного, керуючись статями 1-5, 10, 11, 12, 20, 73-80, 86, 129, 165, 233, 236-238, 240, 241, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд 
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю.
Стягнути з Акціонерного товариства "ДТЕК Донецькі електромережі" (84302, Донецька область, місто Краматорськ, вулиця Комерційна, будинок 8, код 00131268) на користь Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (01032, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок 25, код 00100227) 3% річних у сумі 721 626,60 грн, інфляційні втрати в сумі 1 345 330,28 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 24 803,48 грн.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Відмовити в заяві Акціонерного товариства "ДТЕК Донецькі електромережі" про відстрочку виконання рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 ГПК України).
Апеляційна скарга на рішення суду подається в строки та в порядку, визначені статтями 256, 257 ГПК України.
Повний текст рішення складено та підписано 03.04.2026.

Суддя Т. О. Лобода