Справа № 459/4567/25 
Провадження № 2/459/1554/2025

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2026 року Шептицький міський суд Львівської області в складі головуючого судді Мельникович М. В., з участю секретаря судового засідання Штибель А. Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Шептицькому за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

У С Т А Н О В И В :

Представник позивача через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просив стягнути заборгованість за кредитним договором № 01.12.2018-010000230 від 01.12.2018 року в розмірі 9 180,00 гривень, а також просив стягнути судові витрати у сумі 2 422,40 грн.
Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01.12.2018 між ТОВ "Споживчий Центр"та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 01.12.2018-010000230 (надалі – Кредитний договір) шляхом підписання заявки, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язувався надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах строковості, платності і поворотності, а позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до умов Кредитного договору та Заявки позичальнику надано кредит у розмірі 6 000,00 грн, строком на 14 днів. В подальшому, 12.07.2023 між ТОВ "Споживчий Центр" та ТОВ «Новий Колектор» було укладено Договір факторингу № 120723-8 (далі - Договір факторингу), у відповідності до умов якого ТОВ «Споживчий Центр» передало (відступило) ТОВ «Новий Колектор» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Новий Колектор» прийняло належні ТОВ «Споживчий Центр» права вимоги боржників, вказаних у переліку №1, що є додатком №2 до Договору факторингу. Відповідно до переліку №1 від 12.07.2023 до Договору факторингу ТОВ «Новий Колектор» набуло право грошової вимоги до відповідача у сумі 9180 грн, що складається: з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 6000 грн, заборгованості по процентах в розмірі 1680 грн, заборгованості по штрафу 1500 грн. Всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення про передачу прав вимоги, відповідач не виконав свої зобов`язання. Останній не здійснював платежі для погашення існуючої заборгованості на рахунки ТОВ «Новий Колектор» та на рахунки попередніх кредиторів. Таким чином, у зв`язку із невиконанням відповідачем вищевказаного договору представник позивача просить позов задовольнити. 
Ухвалою від 20.12.2025 у справі було відкрито спрощене позовне провадження та призначено справу до розгляду по суті, який відкладався у зв`язку з неявкою відповідача.
10.02.2026 представник відповідача - адвокат Пащук А. І. подав до суду відзив на позов, у якому позовні вимоги визнав частково. Представник відповідача не заперечував щодо факту укладення 01.12.2018 між відповідачем та ТОВ «Споживчий центр» кредитного договору, а також факту відступлення права вимоги на підставі договору факторингу. Водночас зазначає про незгоду з поданим позивачем розрахунком заборгованості, оскільки вважає, що такий не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (фінансової компанії). У відзиві представник відповідача вказує на безпідставність вимоги про стягнення штрафу, оскільки в позові відсутній його розрахунок. Також представник зауважив, що в період дії воєнного стану відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та практики Верховного Суду, позичальник звільняється від обов`язку сплати штрафних санкцій. Таким чином, з огляду на вищенаведене представник відповідача просить суд позовну заяву задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Кредитним договором №01.12.2018-010000230 від 01.12.2018 року в розмірі 7 680 грн, з яких: 6 000,00 грн - тіло кредиту, 1680,00 грн. – заборгованість за процентами, а також судові витрати у вигляді судового збору в розмірі пропорційно задоволеним вимогам та витрати на правову допомогу в розмірі 1 000,00 грн.
10.02.2026 сторони у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи, підтвердження чого міститься в матеріалах справи.
Представник позивача подав до суду клопотання, у якому просив розгляд даної справи проводити у його відсутності.
Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, заяв чи клопотання від них не надходило. Проте, відповідач скористався своїм правом та подав відзив на позовну заяву.
Таким чином, суд вважає, що відповідач є належним чином повідомлений про розгляд даної справи. 
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
З огляду на зазначені обставини, суд, у відповідності до ст. 247 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних у справі матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Частиною 4 статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки усіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його оголошення.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Оскільки повне рішення виготовлено 17 лютого 2026 року, то незважаючи на те, що судове засідання відбулося 10 лютого 2026 року, датою ухвалення даного рішення є саме 17 лютого 2026 року в силу ч. 5 ст. 268 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить наступного висновку.
Судом встановлено, що 01.12.2018 між ТОВ "Споживчий Центр" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 01.12.2018-010000230 (надалі – Кредитний договір) шляхом прийняття пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) (надалі - Пропозиція), яка розміщена на сайті кредитора та підписання Заявки після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та схвалення їх кредитором, а також підписанням відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), які сформовані на сайті кредитора (а. с. 31-33).
Пунктом 1.2. Пропозиції встановлено, що кредит надається для використання позичальником на будь-які законні цілі, включаючи перекредитування, підприємницьку, незалежну професійну діяльність або виконання обов`язків найманого працівника. Сторони погодились, що кредит за даним договором не є споживчим, а даний договір не є договором про надання споживчого кредиту.
Відповідно до п.1.3. Пропозиції протягом 3 робочих днів з дати прийняття пропозиції позичальником кредитодавець надає позичальнику кредит на наступних умовах: сума кредиту встановлюється у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; тип кредиту - фінансовий кредит; строк, на який надається кредит, встановлюється у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; проценти за користування кредитом (проценти) встановлюються у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; графік платежів встановлюється у заявці, яка є невід`ємною частиною кредитного договору.
Кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності (п.2.1 Пропозиціі).
Днем надання кредиту вважається день списання відповідної суми коштів з рахунку кредитора, а днем погашення кредиту - день зарахування коштів на поточний рахунок кредитора, що підтверджується випискою з поточного рахунку кредитора. У випадку перерахування коштів позичальником на поточний рахунок кредитора, позичальник зобов`язаний забезпечити надходження коштів на останній день строку користування кредитом (п. 2.4 Пропозиції).
Відповідно до п. п. «а» п. 4.1. Пропозиції позичальник зобов`язався використати кредит на зазначені в Договорі цілі і забезпечити своєчасне повернення кредиту та процентів за користування шляхом внесення в касу кредитора готівкою або перерахування на рахунок кредитора до дати, вказаній у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти.
У разі несплати кредиту та/або процентів у встановлені договором терміни/ строки, сума зобов`язань по погашенню кредиту та/або процентів з наступного за останнім для сплати днем вважається простроченою. У разі несвоєчасного повернення позичальником обумовленої суми кредиту та нарахованих процентів до позичальника може бути застосований штраф згідно п.5.4. кредитного договору (п.7.1 Пропозиції).
Того ж дня, 01.12.2018 за допомогою одноразового ідентифікатора «0818» ОСОБА_1 підписав Заявку до Кредитного договору №01.12.2018-010000230, яка є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), яку позичальник підписав у відповідності до вимог ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» (надалі – Заявка) (а. с. 22).
Відповідно до умов Заявки: дата надання кредиту 01.12.2018, сума кредиту 6 000 грн, строк, на який надається кредит 14 днів з дати його надання, проценти: 1 680 грн, що становить 28% в процентному значенні (фіксована незмінювана процентна ставка); графік платежів: сума кредиту 6 000 грн та проценти 1 680 грн сплачуються до 15.12.2018 включно.
Усі терміни невизначені цією заявкою мають значення, надане у пропозиції про укладення кредитного договору (оферті).
Відповідач був ознайомлений і прийняв умови кредитного договору (оферти). Відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) підтверджує, що він однозначно та безумовно прийняв (акцептував) пропозицію про укладення кредитного договору (оферти ), невід`ємною частиною якої є заявка до кредитного договору №01.12.2018-010000230 від 01.12.2018, з якими попередньо уважно ознайомився. Акцептовані ним умови кредитного договору містяться у вказаних заявці та оферті. Він розумів, що підписував та укладав кредитний договір на вищевказаних умовах, підписуючи даний акцепт одноразовим ідентифікатором (код з смс-повідомлення).
Відповідно до підтвердження укладення кредитного договору №01.12.2018-010000230 від 01.12.2018 ТОВ «Споживчий центр» підтвердив відповідачу наступне: відповідно до пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), заявки від 01.12.2018, відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) підтверджується укладення електронного кредитного договору між ТОВ «Споживчий центр» та позичальником. Сума кредиту: 6000 грн; строк користування кредитом: 14 календарних днів з дати отримання; проценти: 1680 грн. Це підтвердження є невід`ємною частиною договору. Претензії щодо послуг надсилаються у письмовій формі за адресою кредитора. Умови відмови від надання послуг зазначені у пропозиції про укладення кредитного договору (оферті) (а. с. 28).
Крім цього, 01.12.2018 відповідач за допомогою одноразового ідентифікатора «0818» підписав заяву позичальника про перекредитування/зарахування, згідно з умовами якої на підставі ст. 601 ЦК України позичальник просить зарахувати вимогу позичальника про видачу суми кредиту у розмірі 6 000 грн за кредитним договором 01.12.2018-010000230 в рахунок вимоги кредитора про повернення суми кредиту у розмірі 6 000 грн. за кредитним договором 17.11.2018-010000085 від 17.11.2018. Кредитор погоджується на вказане зарахування рівних зустрічних однорідних вимог шляхом припинення попередніх зобов`язань позичальника в обліку кредитора. Зобов`язання кредитора з видачі кредиту за кредитним договором 01.12.2018-010000230 та зобов`язання позичальника з повернення суми кредиту за кредитним договором 17.11.2018-010000085 від 17.11.2018 вважаються виконаними в момент припинення попередніх зобов`язань позичальника в обліку кредитора. Дана заява є частиною кредитного договору 01.12.2018-010000230 (а. с. 28).
Відповідно до карточки субконто контрагенти за договором від 01.12.2018 ТОВ «Споживчий центр» перераховало ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 6 000,00 грн на погашення заборгованості за кредитним договором №17.11.2018-010000085 від 17.11.2018 (а. с. 10).
Також, згідно карточки субконто контрагенти за договором від 01.12.2018 відповідачем 28.12.2018 здійснено платіж у розмірі 1500 грн на погашення заборгованості.
12 липня 2023 року між ТОВ «Споживчий Центр» та ТОВ «Новий Колектор» було укладено Договір факторингу №120723-8, відповідно до якого від ТОВ «Споживчий Центр» до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором (надалі - Договір факторингу) (а. с. 15-18).
Відповідно до п. 5.1.1. Договору факторингу фактор має право набувати право вимоги до боржника на всі суми, відступлені йому клієнтом, згідно цього договору.
Відповідно до п.п. 2.3 Договору факторингу за цим договором клiєнт вiдступає право вимоги до боржника за кредитним договором факторовi, внаслiдок чого клiєнт передає, а фактор одержує право вимагати вiд боржника належного виконання вcix зобов`язань за кредитним договором. Клiєнт вiдповiдає перед фактором за дiйснiсть грошових вимог, право яких вiдступається факторовi за цим договором, але не вiдповiдає за невиконання або неналежне виконання вимоги боржником.
Згідно із п. 2.4 Договору факторингу сторони домовились, що право вимоги за кредитним договором вважається відступленим клiєнтом факторовi з моменту пiдписання сторонами вiдповiдного актy приймання-передачi перелiку (додаток 1).
Пiсля пiдписання актy приймання-передачi перелiку до фактора переходять вci права та обов`язки клiєнта, як сторони, якi виникли на пiдставi кредитного договору в обсязi i на умовах, що iснують на момент укладення цього договору ( п. 2.5 Договору факторингу).
Згідно актом приймання- передачі переліку №1 до договору факторингу №120723-8 від 12.07.2023 року, сторони на виконання п.2.4 та п.2.5 договору факторингу №120723-8 від 12.07.2023 року, уклали даний акт приймання-передачі до договору про наступне: клієнт передав в паперовому вигляді, а також в електронному вигляді, шляхом направлення даного файлу захищеними каналами зв`язку, а фактор прийняв перелік №1, права грошових вимог за якими відступаються згідно договору. Фактор цим підтверджує, що перелік №1, який передається за цим актом, складено в повному обсязі з дотриманням вимог договору та він містить всю інформацію, що вимагається цим договором. (а. с. 11).
Відповідно до переліку №1, який є Додатком 2 до Договору факторингу № 120723-8 від 12.07.2023, ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ «Новий колектор» домовились про відступлення клієнтом факторові права вимоги за кредитним договором №01.12.2018-010000230 від 01.12.2018 на суму кредиту 9180 грн., боржником за яким є ОСОБА_1 (а. с. 34-35).
Згідно із довідкою-розрахунком про стан заборгованості за Кредитним договором, складеною позивачем, заборгованість позичальника ОСОБА_1 складає 9180 грн, з яких : основний борг 6000 грн, 1680 грн - проценти,1500 грн – штраф. У довідці також вказано, що проценти по кредиту нараховані за період з 01.12.2018 по 19.11.2025 (а. с. 12).
Зважаючи на те, що ОСОБА_1 належним чином не виконав свої зобов`язання за даним Кредитним договором у нього станом на 19.11.2025 утворилась заборгованість, яку позивач просить стягнути з відповідача, оскільки останній ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань.
При ухваленні рішення суд керується наступними правовими нормами.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та правочини.
За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Ч. 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Відповідно до ст. ст. 627-629 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Згідно із змісту ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
У п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. 
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Згідно з ст. 6 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Статтею 8 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.
Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно із ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Договір про надання споживчого кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Саме така позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 , від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 22 листопада 2021 року у справі № 234/7719/20, від 17 січня 2022 року у справі № 234/7723/20.
Судом встановлено, що 01.12.2018 між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 01.12.2018-010000230 (надалі - Кредитний договір), який складається з пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії) та заявки від 01.12.2018, які підписано шляхом застосування цифрового підпису та одноразового ідентифікатора «0818».
Підписавши вищевказаний договір електронним підписом відповідач добровільно погодився у письмовому вигляді на умови кредитування.
Укладання договорів із використанням електронного (цифрового) підпису відповідає приписам Закону України «Про електронну комерцію» від 3 вересня 2015 року № 675-VIII та Закону України «Про електроні документи та електронний документообіг» від 22 травня 2003 року № 851-IV, тобто відповідачем подано через особистий електронний кабінет на веб-сайті заяву на отримання кредиту за умовами, які визначені кредитором та підтвердив погодження з такими умовами, після чого кредитор надіслав відповідачу на електронну пошту, особистий номер телефону, одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду (одноразовий ідентифікатор дані в електронному вигляду як алфавітно-цифрова послідовність), який відповідач використав для підтвердження підписання кредитних договорів.
Без проходження реєстрації та отримання відповідачем одноразового ідентифікатора (який використовується як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт до особистого кабінету за допомогою паролю та логіна Договір з ним не був би укладений. 
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
За приписами частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Судом встановлено, що ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти в сумі 6000 грн., здійснивши зарахування їх на рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №17.11.2018-010000085 від 17.11.2018, що підтверджується карточкою субконто контрагенти ТОВ «Споживчий центр» за 01.12.2018 та не заперечується стороною відповідача.
Крім цього, відповідач фактично приступив до виконання умов Кредитного договору, здійснивши 28.12.2018 платіж у розмірі 1500 грн, що підтверджується карточкою субконто за 01.12.2018. 
Таким чином, на думку суду, здійснивши платіж з метою погашення боргу по даному договору, відповідач вчинив конклюдентні дії щодо визнання договору, що, відповідно, свідчить про правомірність вимог позивача. 
Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. Внесення грошових коштів на рахунок кредитодавця є визнання ним боргу, що у свою чергу, фактично прирівнюється до підтвердження волевиявлення учасника справи на укладення договору. Адже без волевиявлення не існувало б потреби сплачувати заборгованість. З огляду на викладене, волевиявлення позичальника може підтверджуватись як підписанням договору, так і його діями (заповнення формуляра (заявки) на отримання кредиту, часткова або повна сплата заборгованості тощо). Така правова позиція висловлена Верховним Судом у справі № 127/23910/14-ц від 23.12.2020.
Отже, суд вважає, що між сторонами був укладений електронний кредитний договір, відповідно до яких відповідач отримав грошові кошти під проценти, на умовах, вказаних в Кредитному договорі.
Разом з цим, відповідач свого зобов`язання за вищевказаними договорами не виконав у передбачений у кредитному договорі строк кошти (суму кредиту) не повернув, внаслідок чого у нього виникла заборгованість.
Згідно із довідкою-розрахунком про стан заборгованості за Кредитним договором, складеною позивачем, заборгованість позичальника ОСОБА_1  складає 9180 грн, з яких : основний борг 6000 грн, 1680 грн - проценти,1500 грн – штрафи.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За правилами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановленні договором або законом.
Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Доказів повернення кредитних коштів в повному обсязі матеріали справи не містять, відповідачем протилежного не доведено.
Відтак, позичальник (відповідач) свої зобов`язання належним чином не виконав, кредитні кошти не повернув, що призвело до виникнення заборгованості.
З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту по Кредитному договору в розмірі  6000 гривень слід задовольнити.
Щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами у розмірі 1680 гривень суд виходить з наступного.
Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.
Судом встановлено, що відповідно до умов Заявки ОСОБА_1  було надано кредит на строк 14 днів (з дати його надання), проценти: 1 680 грн, що становить 28% в процентному значенні (фіксована незмінювана процентна ставка), які сплачуються до 15.12.2018 включно.
Згідно із довідкою-розрахунком та «Карткою субконто Контрагенти» заборгованість відповідача по процентах за період з 01.12.2018 по 15.12.2018 (нараховані за 14 днів, тобто в межах строку кредитування) становить 1680 грн.
Наведене свідчить, що позивач здійснив нарахування процентів в порядку, передбаченому Кредитним договором та у межах строку кредитування.
Таким чином, суд вважає, що проценти в сумі 1680 гривень правомірно нараховані позивачем та підлягають до стягнення.
Крім цього, позивач просить стягнути штраф за прострочення виконання взятих зобов`язань в сумі 1500 гривень. 
Відповідно до п. 5.4 Пропозиції у випадку невиконання/неналежного виконання позичальником грошових зобов`язань за договором кредитор залишає за собою право нарахування штрафу, розмір якого щодня зростає на 2%, починаючи від 2% у перший день невиконання. максимальний розмір штрафу встановлюється законом.
Із карточки субконто контрагенти від 01.12.2018 вбачається, що 28.12.2018 первісним кредитором здійснено нарахування штрафу у розмірі 1 500,00 грн.
Представник відповідача у відзиві на позов заперечує щодо стягнення штрафу, вважаючи, що такий нарахований неправомірно з порушенням вимог цивільного процесуального законодавства. Зокрема зазначив, що позивачем не наведено належного та обґрунтованого розрахунку штрафу, не подано доказів, які підтверджували б підстави та порядок його нарахування, що не відповідає вимогам ЦПК України щодо доказування та обґрунтування позовних вимог. Також, представник відповідача вважає, що відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором штрафи та пеня за прострочення виконання зобов`язання не застосовуються. 
Суд оцінює такі доводи представника відповідача критично, враховуючи наступне.
Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжено і триває по даний час.
У даній справі кредитний договір укладено 01.12.2018, а штраф нарахований 28.12.2018, тобто до запровадження правового режиму воєнного стану.
Таким чином, норми законодавства, які визначають особливості відповідальності боржників у період його дії воєнного стану на спірні правовідносини не поширюються.
Доводи представника відповідача про те, що позивачем не подано доказів, які підтверджували б підстави та порядок нарахування штрафу суд вважає безпідставними, оскільки порядок нарахування штрафу визначено п. 5.4 Пропозиції.
За таких обставин суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 1 500,00 грн, передбаченого кредитним договором, є обґрунтованою.
Разом з тим, як убачається з карточки субконто контрагенти за договором від 01.12.2018 28.12.2018 відповідачем сплачено 1 500,00 гривень у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, проте, відомостей щодо зарахування зазначеної суми в рахунок погашення тіла кредиту чи процентів суду не надано.
Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне зарахувати платіж у сумі 1 500,00 гривень, здійснений відповідачем 28.12.2018, у рахунок погашення нарахованого штрафу.
Даючи оцінку доводам щодо переходу права вимоги до позивача, суд враховує наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 516 ЦК України визначено порядок заміни кредитора у зобов`язанні. За змістом цієї норми заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина 1 статті 1078 Кодексу).
Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018р. у справі № 914/868/17, від 18 жовтня 2018р. у справі № 910/11965/16.
Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023р. у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі.
Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29 червня 2021р. у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021р. у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021р. у справі № 5026/886/2012, тощо).
У справі, що розглядається судом встановлено, що ТОВ «Споживчий Центр» відступило ТОВ «Новий Колектор» право вимоги до ряду боржників, в тому числі і до відповідача, що підтверджується укладеним між ТОВ «Споживчий Центр»та ТОВ «Новий Колектор» Договором факторингу №120723-8 від 12.07.2023, актом прийому-передачі реєстру боржників №1 від 12.07.2023, переліком №1 від 12.07.2023 до Договору факторингу. 
Вищевказаний договір факторингу є дійсним та чинним, відомостей про те, що він оскаржувався в судовому порядку відсутні.
Відтак, до позивача, як до нового кредитора, перейшло право грошової вимоги до відповідача по заборгованості, яка виникла за кредитним договором.
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання за договором, суму боргу в добровільному порядку не повертає, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково та стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «Новий Колектор» заборгованість у загальному розмірі 7680 грн, з яких: 6000 грн - сума заборгованості за тілом кредиту, 1680,00 грн - сума заборгованості за процентами.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно платіжної інструкції № 3720478354 від 25.12.2025 позивачем було сплачено судовий збір у сумі 2422,40 гривень.
Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено частково, понесені позивачем витрати на сплату судового збору необхідно стягнути з ОСОБА_1  пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 2026,59 гривень, виходячи з такого розрахунку: 7 680 грн (розмір задоволених позовних вимог)/9 180 грн (розмір заявлених позовних вимог) х 2422,40грн (сума сплаченого судового збору).
Щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, то в позовній заяві представник позивача зазначив, що розмір таких витрат буде визначено в подальшому в залежності від безпосередньої участі адвоката в судових засіданнях, а також вказав лише орієнтовну вартість витрат – 6000,00 гривень. 
Жодних додаткових клопотань про стягнення понесених витрат на правову допомогу (з долученням відповідних доказів) представник відповідача не подавав, а тому при ухваленні даного рішення питання про стягнення витрат на правову допомогу не вирішується.
Суд роз`яснює, що відповідно до ст. 270 ЦПК України сторони мають право звернутися із заявою про ухвалення додаткового рішення.
Керуючись ст. ст. 2, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» заборгованість за кредитним договором № 01.12.2018-010000230 від 01.12.2018 року у розмірі 7680 (Сім тисяч шістсот вісімдесят) гривень, з яких: 6000 гривень - заборгованість по тілу кредиту, 1680 гривень - заборгованість по процентах.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» судовий збір в сумі 2026 (Дві тисячі двадцять шість) гривень 59 копійок.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 17.02.2026.

Відомості про учасників справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» (ЄДРПОУ 43170298, адреса: м. Київ, вул. Алмазова Генерала, 13, оф. 601);
Відповідач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 )

Суддя:       М.  В.  Мельникович