Справа № 175/13357/25
Провадження № 2/175/2620/25
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
Іменем України
"23" березня 2026 р. с-ще Слобожанське

Дніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Краснокутської Н.С., за участю секретаря судового засідання Коломоєць Т.А., представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду с-щя Слобожанське цивільну справу № 175/13357/25 за позовною заявою  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майно подружжя,- 

ВСТАНОВИВ:
До Дніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майно подружжя, у якій позивач просить суд: здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме: трикімнатної квартири, загальною площею 70,30 кв. м., житловою площею: 47,60 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири, загальною площею 70,30 кв. м., житловою площею: 47,60 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтуванні позовної заяви позивач зазначає про те, що 21.08.2021 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було зареєстровано шлюб Краматорським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про що було зроблено відповідний актовий запис №593. Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Сімейне життя між позивачем та відповідачем не склалося, тому заочним рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області у цивільній справі № 175/4764/25 від 04.06.2025 року було вирішено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвати. За період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було набуто трикімнатну квартиру, загальною площею 70,30 кв. м., житловою площею: 47,60 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Дана квартира на праві приватної власності належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 08.09.2021 року, який було посвідчено Другою краматорською державною нотаріальною конторою Донецької області. Вказане вище майно було набуто сторонами у справі за час шлюбу та відповідно до статей 60, 61 Сімейного кодексу України належить сторонам на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу між ними по 1/2 на кожного. Таким чином, вищеперераховані обставини змусили позивача звернутися до суду з позовною заявою через свого представника.
26.09.2025 року Дніпровським районним судом Дніпропетровської області було постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху та цією ж ухвалою надано строк на усунення недоліків - 10 днів.
16.10.2025 року Дніпровським районним судом Дніпропетровської області було постановлено ухвалу про відкриття загального позовного провадження та цією ж ухвалою було визначено дату підготовчого судового засідання.
06.01.2026 року Дніпровським районним судом Дніпропетровської області було постановлено ухвалу про закриття підготовчого судового засідання та цією ж ухвалою справу було призначено до судового розгляду.
В судовому засіданні брала участь представник позивача - адвокат Жовта А.С. просила позовні вимоги задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала, Позивач просила розглянути справу за її відсутності.
Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином шляхом оголошення на офіційному сайті суду та направленням судової кореспонденції за адресою місця реєстрації.
Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши позицію представника позивача, суд приходить до такого висновку.
Судом встановлено, що 21.08.2021 року позивач та відповідач уклали шлюб, який було розірвано 04.06.2025 року рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За час перебування у шлюбі у сторін народилася спільна дитина - син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис про народження № 2065 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Хмельницьку Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 13.06.2025 року). 
Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 08.09.2021 року, який було посвідчено нотаріально Другою краматорською державною нотаріальною конторою Донецької області та зареєстровано в реєстрі за № 1-1764, ОСОБА_3 належить на праві приватної квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 273784286 від 08.09.2021 року, ОСОБА_3 належить на праві приватної квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно ч.1 статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до пунктів 1-4 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд має вирішити, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до положень ч.1 статті 1 Сімейного кодексу України, Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів.
Згідно ст.ст.8-10 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, за змістом ч.1 статті 8 Сімейного кодексу України, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.
Згідно ч.1, ч.2 статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічно, частиною 3 статті 368 Цивільного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За змістом положень ч.1 статті 65, статті 68 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Як зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи
Згідно ч.1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Частинами 1-3 статті 372 Цивільного кодексу України також встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30.06.2020 року в справі № 638/18231/15-ц зазначила, що « п. 46. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.
Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
У постанові від 22.09.2020 року по справі №214/6174/15 Велика Палата Верховного Суду також наголосила, що «Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68,70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.
Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог, а тому вважає за можливе поділити майно подружжя, визнавши за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на квартиру, яка згаходиться за адресою: АДРЕСА_2 по 1/2 частині за кожним з них.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 8-10, 60, 63, 65, 68, 69, 70 Сімейного кодексу України, статей 368, 372, 392 Цивільного кодексу України та ст.ст.13, 76-81, 89, 211, 223, 247, 259, 263-265, 268, 273, 280, 352, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майно подружжя - задовольнити.
Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а саме: квартиру загальною площею 70,30 кв. м., житловою площею: 47,60 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 9954314129.
Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири загальною площею 70,30 кв. м., житловою площею: 47,60 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 9954314129.
Визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири загальною площею 70,30 кв. м., житловою площею: 47,60 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 9954314129.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку. 
Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Н. С. Краснокутська