ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 705/3913/16-ц		
Провадження № 22-ц/821/68/26		
Категорія: 304090000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Василенко Л.І., Новікова О.М.
за участю секретаря: Руденко А.О.

учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представник відповідачів: адвокат Слободянюк Ігор Володимирович

розглянувши у  відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 вересня 2025 року (ухваленого під головуванням судді Годік Л.С. в приміщенні Уманського міськрайонного суду Черкаської області) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

25 лютого 2016 року ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.06.2013 ОСОБА_5 взяла в борг у ОСОБА_6 кошти в сумі 15 100,00 доларів США, що на момент отримання позики було еквівалентно 120 000,00 гривень, борг зобов`язалася повернути до 19.09.2013.
В забезпечення повернення боргу ОСОБА_5 передала ОСОБА_6 оригінали документів на квартиру АДРЕСА_1 , а саме: технічний паспорт, договір дарування на квартиру, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, про що зазначено в тексті розписки від 19.06.2013.
19.09.2013 настав час виконання взятих на себе ОСОБА_5 зобов`язань, але до цього часу зобов`язання не виконані, борг не повернуто.
21.08.2014 між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено Договір про відступлення права вимоги та останньому передано право стягнення боргу із ОСОБА_5 за договором позики від 19.06.2013.
22.08.2014 ОСОБА_6 на адресу ОСОБА_5 було направлено повідомлення про відступлення права вимоги на користь ОСОБА_4 , наявну за договором позики заборгованість із проханням її погашення, але заборгованість так і не була погашена ні на користь первісного кредитора, ні на користь ОСОБА_4 .
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 , який є правонаступником ОСОБА_4 просить суд постановити судове рішення, яким стягнути з відповідача борг у сумі 15 100,00 доларів США та судовий збір.
Під час розгляду справи ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 . 
Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16.02.2022 у справі замінено первісного відповідача ОСОБА_5 на її правонаступника ОСОБА_2 .
Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12.07.2022, в порядку процесуального правонаступництва, в якості співвідповідача, залучено до участі у справі ОСОБА_3 .
Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14.05.2024 у справі замінено позивача ОСОБА_4 на його правонаступника ОСОБА_1 , в зв?язку з укладенням між ними 25.04.2023 Договору про відступлення права вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 06 жовтня 2025 року через засоби поштового зв`язку, ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення суду необгрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просив рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.
Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують, що ОСОБА_5 мала боргові зобов`язання перед ОСОБА_6 , про що нею була складено розписку від 19.06.2013.
Звертає увагу суду, що в своїх заявах до правоохоронних органів ОСОБА_5 також підтверджує, що мала боргові зобов`язання перед ОСОБА_6 і що 19.06.2013 нею написана розписка, але нібито ці боргові зобов`язання виконала ще в 2013 році і ОСОБА_6 повернув їй розписку та інші документи.
Вказує, що 19.07.2016 в судовому засіданні при розгляді справи №705/3613/16-ц представник позивача ОСОБА_4 надала до матеріалів справи оригінал розписки від 19.06.2013 ОСОБА_5 , оскільки цей оригінал був переданий ОСОБА_6 саме ОСОБА_4 під час укладення договору про відступлення права вимоги.
18.04.2017 ОСОБА_5 в межах справи №705/3613/16-ц подала зустрічний позов про визнання договору відступлення від 21.08.2014 фіктивним, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_5 не заперечує боргових зобов`язань перед ОСОБА_6 , а ставить під сумнів лише договір про відступлення прав вимоги від 21.08.2017, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .
Апелянт вважає, що суд першої інстанції проігнорував наявні у справі докази, а також обставини, які вже були встановлені судовими рішеннями у справі, які набрали законної сили.
Зазначає про те, що суд першої інстанції посилався на висновки Верховного Суду, які не є подібними.

Відзив на апеляційну скаргу

05 січня 2026 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника відповідачівОСОБА_2 , ОСОБА_3  – адвоката Слободянюка І.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій адвокат, вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим на зібраних по справі доказах, яким судом надано належну юридичну оцінку, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалене Уманським міськрайонним судом Черкаської області рішення від 4 вересня 2025 року –залишити без змін.

Фактичні обставини справи

З матеріалів справи вбачається, що згідно письмової розписки від 19.06.2013 року зазначено: «Я, ОСОБА_5 , 1953 р.н. Паспорт № НОМЕР_1 . Код № НОМЕР_2 , зобов?язуюся повернути кошти в розмірі 120 000 грн. (П?ятнадцять тисяч 100$ США) гр. ОСОБА_6 до 19.09.2013 р. В зв?язку з неможливістю повернути борг, в залог залишаю документи на житло, придбане в нього, за адресою АДРЕСА_2 .» (а.с. 226 т. 1).
Згідно Договору про відступлення права вимоги від 21 серпня 2014 ОСОБА_6 передав ОСОБА_4 право вимоги за договором позики від 19.06.2013 на суму 15 100 доларів США, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с. 227 т. 1).
22 серпня 2014 року ОСОБА_5 ОСОБА_6 було направлено повідомлення про відступлення права вимоги та додано до повідомлення чек з пошти, однак, в чеку не зазначено, хто відправник та доказів отримання такого повідомлення ОСОБА_5 суду не надано (а.с. 6,7 т. 1).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла (а.с.72 т. 3).

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
У частині першій статті 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним.
Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.
При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця, договір позики вважається неукладеним.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19), від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16 (провадження № 61-41934св18), від 26 травня 2021 року у справі № 405/8280/19 (провадження № 61-3411св21), від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19 (провадження № 61-17567св21).
У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 161/11436/21 (провадження № 61-625св22) зроблено висновок, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі, складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст його умов, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Суд встановив, що розписка від 19.06.2013 не містить обов`язкових елементів розписки, як договору позики, а саме: дата та місце (місто, село) написання; паспортні дані боржника та позикодавця (кредитора); умови, на яких боржник отримав гроші; умови, за яких боржник має повернути гроші; підписи сторін, зазначив при цьому, що розписка повинна однозначно підтверджувати факт отримання грошей позичальником і найважливіше – повинна містити умову про передання грошей, або іншого майна, в борг із зобов`язанням їх повернення, врахував заперечення ОСОБА_5 , як в усній формі, так і письмово щодо факту отримання від ОСОБА_6 грошових коштів в борг та передачу вказаній особі правовстановлюючих документів на квартиру сина, і дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 померли, тому встановити справжню сутність їх взаємовідносин, пов`язаних із написанням розписки, неможливо; вказані обставини також унеможливлюють однозначне встановлення того, чи дійсно ОСОБА_6 було передано ОСОБА_4 право вимоги за розпискою, оскільки відділом поліції було розпочато досудове розслідування по факту викрадення та вбивства ОСОБА_6 . Почеркознавча експертиза не проводилась.
Крім того, матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження отримання ОСОБА_5 грошових коштів у розмірі, зазначеному в позовній заяві.
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76–78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Є необгрунтованими доводи апеляційної скарги, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують, що ОСОБА_5 мала боргові зобов`язання перед ОСОБА_6 , про що нею була складена розписка від 19.06.2013, оскільки з`ясувати справжню природу даної розписки наразі не можливо, оскільки сторони даного правочину померли.
Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що 18.04.2017 ОСОБА_5 в межах справи №705/3613/16-ц подала зустрічний позов про визнання договору відступлення від 21.08.2014 фіктивним, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_5 не заперечує боргових зобов`язань перед ОСОБА_6 , а ставить під сумнів лише договір про відступлення прав вимоги від 21.08.2017, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , є безпідставними, оскільки предметом зустрічного позову було визнання договору відступлення фіктивним, а не визнання договору позики недійсним. 
Інші доводи, наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом апеляційного перегляду, проте суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують..
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у апеляційній скарзі доводами, не вбачає.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення в апеляційній інстанції, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча        О.В. Карпенко

Судді         О.М. Новіков

Л.І. Василенко

/повний текст постанови суду виготовлений 09 березня 2026 року/