КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 лютого 2026 року м. Київ справа №320/51887/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Кочанової П.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Національного агентства з питань запобігання корупції, в якому просить суд:
- визнати протиправними дії Національного агентства з питань запобігання корупції щодо проведення моніторингу способу життя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , а також збирання, зберігання, використання та поширення його персональних даних без його згоди і складання обґрунтованого висновку від 24.04.2025 щодо виявлення ознак кримінального корупційного правопорушення,
- зобов`язати Національне агентство з питань запобігання корупції припинити проведення моніторингу способу життя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , а також будь-які інші дії щодо збирання, зберігання, використання та поширення його персональних даних,
- зобов`язати Національне агентство з питань запобігання корупції знищити усі персональні дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , які незаконно оброблялися Національним агентством з питань запобігання корупції та перебувають у його розпорядженні.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що відповідачем протиправно здійснювались моніторинг, аналіз та обробка персональної інформації позивача й інших осіб (колишньої дружини та двох його повнолітніх синів), коли позивач уже не мав статусу суб`єкта декларування.
Крім цього, наголошено, що НАЗК дійшло помилкових висновків про спільне проживання позивача з колишньою дружиною ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу після 02 грудня 2014 року, а також про невідповідність вартості придбаного позивачем та іншими особами майна його ринковій вартості та «штучне декларування» доходів від підприємницької діяльності, що не відповідає дійсності.
Отже, за висновком позивача, НАЗК всупереч вимогам чинного законодавства провів моніторинг способу життя позивача та інших осіб – не членів його сім`ї поза межами повноважень, допускав неправомірне втручання в його приватне життя та вчиняв інші протиправні дії. 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. 
Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог та вказав, що у спірних правовідносинах Національне агентство діяло в межах та у спосіб, визначений Законом. Зокрема, предметом моніторингу способу життя позивача був період, коли особа була суб`єктом декларування в розумінні Закону. Також перевірка здійснена на підставі та з урахуванням обставин повідомлених ДБР, які відбувались протягом 2020 – 2021 років. 
Окрім цього, відповідач зауважував на безпідставності тверджень позивача про неможливість здійснення моніторингу способу життя осіб, які не є членами його сім`ї, оскільки досліджувались питання та обставини, які можуть свідчити про набуття членами сім`ї/близькими особами/третіми особами активів за дорученням суб`єкта декларування, у зв`язку з чим у таких випадках виникає необхідність у перевірці та збиранні певного обсягу інформації щодо таких осіб. Відповідач вважає, що дії Національного агентства, з якими не погоджується позивач, повністю узгоджуються із положеннями законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини. У відносинах між Національним агентством та ОСОБА_1 не виникло обставин, що призвели до порушення його прав, які у свою чергу, підлягали б поновленню в судовому порядку. Моніторинг способу життя здійснено відповідно до вимог законодавства, вказаний захід не встановлює для позивача зобов`язального характеру.
Отже, підсумовуючи викладене, відповідач виснував у відзиві, що Національне агентство жодним чином не порушило прав позивача, а заявлені ним позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.
Заявою від 19.11.2025 (вх. від 21.11.2025) позивач уточнив позовні вимоги шляхом виключення позовної вимог про зобов`язання Національне агентство з питань запобігання корупції припинити проведення моніторингу способу життя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , а також будь-які інші дії щодо збирання, зберігання, використання та поширення його персональних даних, оскільки моніторинг способу його життя завершено 03.07.2025.
Таким чином, прохальна частина позову викладена в наступній редакції:
- визнати протиправними дії Національного агентства з питань запобігання корупції щодо проведення моніторингу способу життя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , а також збирання, зберігання, використання та поширення його персональних даних без його згоди і складання обґрунтованого висновку від 24.04.2025 щодо виявлення ознак кримінального корупційного правопорушення,
- зобов`язати Національне агентство з питань запобігання корупції знищити усі персональні дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , які незаконно оброблялися Національним агентством з питань запобігання корупції та перебувають у його розпорядженні.
У відповіді на відзив позивач наголошував на тому, що останній був звільнений з посади судді, а тому не мав статусу особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та на якого не поширювались приписи Закону України «Про запобігання корупції», які регламентують проведення моніторингу способу життя суб`єктів декларування.
Також зауважено, що будь-які дії НАЗК, спрямовані на подальший моніторинг способу життя позивача як судді є протиправними та порушують принцип незалежності судової влади.
Окрім цього, зазначено, що дії НАЗК, спрямовані на аналіз набуття активів третіми особами, збирання інформації про таких осіб та встановлення фактичних обставин їх майнових правовідносин, у тому числі з суб`єктом декларування, в рамках процедури моніторингу способу життя суб`єкта декларування, апріорі є такими, що вчинені без належних правових підстав, поза межами визначених законом повноважень та у спосіб, не передбачений законодавством, а тому є протиправними. А здійснене відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, втручання у право на недоторканність особистого і сімейного життя позивача відбулось поза законом. 
У письмових запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача повторно зазначав, що предмет моніторингу способу життя позивача охоплював період, коли останній був суб`єктом декларування, що узгоджується з умовами чинного законодавства. При цьому, мета моніторингу способу життя суб`єктів декларування як заходу фінансового контролю цілком відповідає тим інтересам, що вказані у ч. 2 ст. 32 Конституції України.
Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
Національне агентство на підставі ст. 51-4 Закону України «Про запобігання корупції», Порядку здійснення моніторингу способу життя суб`єктів декларування, затвердженого наказом від 26.10.2023 № 236/23 здійснило моніторинг способу життя колишнього судді ОСОБА_1 . 
У ході здійснення моніторингу способу життя позивача Національним агентством встановлено ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368-5 Кримінального кодексу України, які свідчать про можливе незаконне збагачення ОСОБА_1 на суму 97 496 129, 19 гривень.
Зокрема, за наслідком моніторингу відповідачем затверджено обґрунтований висновок щодо виявлення ознак корупційного кримінального правопорушення від 24.04.2025 (далі – Обґрунтований висновок), який листом від 24.04.2025 направлено на адресу спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції – Офісу Генерального прокурора для приєднання до матеріалів кримінального провадження від 09.09.2023 № 62023100120000684 та проведення досудового розслідування.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до приписів ч.2 ст. 19 Конституції Україні органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст і порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначені Законом №1700-VII. 
Зокрема, статтею 4 визначено статус НАЗК, яке згідно з частиною першою указаної норми є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.
Статтею 11 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено повноваження Національного агентства, до яких належать, зокрема: 7-1) здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій суб`єктів декларування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя суб`єктів декларування.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про запобігання корупції» Національне агентство з метою виконання покладених на нього повноважень має такі права, зокрема: 11-1) ініціювати проведення службового розслідування, вжиття заходів щодо притягнення до відповідальності осіб, винних у вчиненні корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, надсилати до інших спеціально уповноважених суб`єктів у сфері протидії корупції матеріали, що свідчать про факти таких правопорушень.
Згідно з положеннями частини сьомої статті 12 Закону України «Про запобігання корупції» у разі виявлення ознак іншого корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення Національне агентство затверджує обґрунтований висновок та надсилає його іншим спеціально уповноваженим суб`єктам у сфері протидії корупції.
Висновок Національного агентства є обов`язковим для розгляду, про результати якого воно повідомляється не пізніше п`яти днів після отримання повідомлення про вчинене правопорушення.
Таким чином, законодавством чітко визначено коло повноважень Національного агентства з питань запобігання корупції, зокрема, щодо здійснення контролю та перевірки декларацій, проведення моніторингу способу життя суб`єктів декларування, вчинення відповідних дій при виявлені ознак корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень та необхідності складання висновку в разі виявлення таких правопорушень.
Особливості проведення моніторингу способу життя суб`єктів декларування встановлюються статтею 51-4 Закону України «Про запобігання корупції».
Так, згідно з ч. 1 ст. 51-4 Закону Національне агентство здійснює вибірковий моніторинг способу життя суб`єктів декларування з метою встановлення відповідності їх рівня життя наявним у них та членів їх сім`ї майну і одержаним ними доходам згідно з декларацією особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що подається відповідно до цього Закону.
Моніторинг способу життя суб`єктів декларування здійснюється Національним агентством на підставі інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб, а також із медіа та інших відкритих джерел інформації, яка містить відомості про невідповідність рівня життя суб`єктів декларування задекларованим ними майну і доходам (ч. 2 ст. 51-4 Закону).
Приписами ч. 3 ст. 51-4 Закону встановлено, що порядок здійснення моніторингу способу життя суб`єктів декларування визначається Національним агентством у порядку, передбаченому ч. 9 ст. 12 цього Закону, яким встановлено, що нормативно-правові акти Національного агентства підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.
На виконання вимог ч. 3 ст. 51-4 Закону Національним агентством наказом від 26.10.2023 № 236/23, який зареєстрований у Міністерстві юстиції України 27.10.2023 за №1873/40929, затверджено Порядок здійснення моніторингу способу життя суб`єктів декларування, яким визначено процедуру проведення відповідачем даного виду фінансового контролю (далі - Порядок № 236/23).
У відповідності до п.1 та п.2 Порядку № 236/23 моніторинг способу життя окремих категорій осіб з числа суб`єктів декларування, визначених в абзаці першому частини першої статті 52-1 Закону України «Про запобігання корупції» (далі - Закон), здійснюється самостійним структурним підрозділом апарату Національного агентства, до функцій якого належить проведення заходів фінансового контролю щодо окремих категорій осіб, визначених в абзаці першому частини першої статті 52-1 Закону, відповідно до цього Порядку (крім випадків, коли процедура здійснення моніторингу способу життя врегульована окремими нормативно-правовими актами Національного агентства) та у спосіб, що унеможливлює розкриття їх належності до відповідних державних органів чи військових формувань, і з дотриманням вимог законодавства про захист інформації з обмеженим доступом.
Моніторинг способу життя суб`єктів декларування здійснюється з метою встановлення відповідності їх рівня життя наявним у них та членів їх сім`ї майну і одержаним ними доходам згідно з деклараціями особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, із додержанням законодавства про захист персональних даних та не повинен передбачати надмірного втручання у право на недоторканність особистого і сімейного життя особи.
Згідно з п.7 Порядку № 236/23 при здійсненні моніторингу способу життя суб`єктів декларування використовуються:
1) відомості, отримані з інформаційно-комунікаційних і довідкових систем, реєстрів, банків даних, у тому числі тих, що містять інформацію з обмеженим доступом, держателем (адміністратором) яких є державні органи або органи місцевого самоврядування, а також відомості з відкритих баз даних, реєстрів іноземних держав, судових рішень, які набрали законної сили, інших джерел, що можуть містити інформацію про спосіб життя суб`єкта декларування;
2) документи та/або інформація, надані суб`єктом декларування;
3) документи та/або інформація, у тому числі з обмеженим доступом, що надходять (отримані) від державних органів, органів місцевого самоврядування, нотаріусів, суб`єктів господарювання незалежно від форми власності та їх посадових осіб, спеціалістів, експертів, громадян та їх об`єднань, а також від державних та інших компетентних органів влади іноземних держав;
4) відомості із медіа, мережі Інтернет, інших джерел інформації, які стосуються конкретного суб`єкта декларування та містять фактичні дані, які можуть бути перевірені;
5) всі наявні в Національному агентстві відомості, у тому числі:
отримані Національним агентством під час здійснення попередніх перевірок декларацій, поданих суб`єктом декларування та/або членами його сім`ї, іншими особами;
зібрані під час здійснення контролю декларацій за допомогою засобів програмного забезпечення інформаційно-комунікаційної системи проведення логічного та арифметичного контролю декларацій, моніторингу способу життя суб`єкта декларування;
зібрані в результаті розгляду повідомлень викривачів, інших суб`єктів звернення;
отримані під час реалізації повноважень щодо моніторингу та контролю за виконанням актів законодавства з питань етичної поведінки, запобігання та врегулювання конфлікту інтересів у діяльності осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та прирівняних до них осіб, а також контролю за дотриманням вказаними особами обмежень щодо запобігання корупції;
6) інформація та/або документи, отримані від правоохоронних органів, у тому числі з матеріалів кримінальних проваджень, дозвіл на використання яких та посилання у документах Національного агентства на які надано слідчим, детективом або прокурором відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України.
Інформацію, що містить банківську таємницю та необхідна для здійснення моніторингу способу життя суб`єктів декларування, Національне агентство отримує в порядку, визначеному законодавством.
Отже, з аналізу вищенаведеного слідує, що моніторинг способу життя суб`єктів декларування є одним із заходів фінансового контролю, що врегульований на законодавчому рівні.
При цьому, передумовою для здійснення Національним агентством моніторингу способу життя є наявність інформації про невідповідність фактичного рівня життя особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та її доходів, отриманих із законних джерел, яка підлягає обов`язковій перевірці в межах відповідного заходу фінансового контролю.
Як убачається з матеріалів справи, Національним агентством на підставі листа Державного бюро розслідувань від 04.04.2024 № 10-2-02- 01-9708 щодо здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні від 09.09.2023 № 62023100120000684 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 111-2, ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 146 КК України здійснено моніторинг способу життя колишнього судді Ємельянова А.С. 
В ході здійснення моніторингу способу життя позивача Національним агентством встановлено ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368-5 КК України, які свідчать про можливе незаконне збагачення ОСОБА_1 на суму 97 496 129, 19 гривень.
Так, встановивши в процесі здійснення моніторингу способу життя колишнього судді ОСОБА_1 ознаки кримінального правопорушення передбаченого ст. 368-5 КК України, Національне агентство на виконання вищенаведених вимог законодавства затвердило 24.04.2025 Обґрунтований висновок, який листом від 24.04.2025 направило на адресу спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції – Офісу Генерального прокурора для приєднання до матеріалів кримінального провадження від 09.09.2023 № 62023100120000684 та проведення досудового розслідування.
При цьому, положеннями чинного законодавства чітко визначено коло повноважень Національного агентства, зокрема, щодо проведення моніторингу способу життя суб`єктів декларування, вчинення відповідних дій при виявлені ознак корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, необхідності затвердження обґрунтованого висновку в разі виявлення таких правопорушень та скерування його до спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції.
Зокрема, п. 13 Порядку № 236/23 передбачено, що у разі виявлення на будь-якій стадії здійснення моніторингу способу життя суб`єкта декларування ознак іншого корупційного правопорушення або правопорушення, пов`язаного з корупцією, Національне агентство затверджує обґрунтований висновок та надсилає його іншим спеціально уповноваженим суб`єктам у сфері протидії корупції.
Зі змісту вказаного пункту Порядку № 236/23, який є чітким та подвійному тлумаченню не підлягає, вбачається, що у випадку встановлення Національним агентством в ході здійснення відповідного заходу фінансового контролю ознак іншого корупційного правопорушення або правопорушення, пов`язаного з корупцією, на нього покладається невідкладний обов`язок повідомляти про ці обставини інших спеціально уповноважених суб`єктів у сфері протидії корупції у вигляді затвердження обґрунтованого висновку та скерування його відповідному адресату.
Таким чином, у спірних правовідносинах, зокрема під час проведення моніторингу способу життя ОСОБА_1 та затвердження Обґрунтованого висновку Національне агентство діяло у межах та спосіб, встановлений чинним законодавством. 
Щодо доводів позивача про порушення відповідачем порядку здійснення моніторингу способу його життя, оскільки за висновком позивача Національним агентством було допущено порушення процедури здійснення моніторингу способу його життя, зокрема: відсутність правових підстав для здійснення моніторингу способу життя позивача у зв`язку з тим, що він не є суб`єктом декларування з підстав звільнення з посади судді; неможливість здійснення моніторингу способу життя осіб, які не є членами його сім`ї та порушення права на недоторканність особистого життя, суд зазначає наступне.
Відповідно до п.п. «ґ» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону судді, судді Конституційного Суду України, Голова, заступник Голови, члени, дисциплінарні інспектори Вищої ради правосуддя, керівник служби дисциплінарних інспекторів Вищої ради правосуддя та його заступник, посадові особи секретаріату Вищої ради правосуддя, Голова, заступник Голови, члени, інспектори Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, посадові особи секретаріату цієї Комісії, посадові особи Державної судової адміністрації України, присяжні (під час виконання ними обов`язків у суді) є суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, а саме особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Так, Указом Президента України від 05.12.2000 № 1304/2000 ОСОБА_1 вперше призначено на посаду судді Арбітражного суду Донецької області (далі – Господарський суд Донецької області) строком на п`ять років, постановою Верховної Ради України від 17.11.2005 № 3114-IV – обрано на посаду судді Господарського суду Донецької області безстроково, Указом Президента України від 14.01.2011 № 33/2011 – переведено на посаду судді Господарського суду міста Києва, а в подальшому призначено головою відповідного суду. 
Постановою Верховної Ради України від 23.02.2012 № 4457-VI ОСОБА_1 обрано на посаду судді Київського апеляційного господарського суду, а в подальшому призначено головою цього суду.
Постановою Верховної Ради України від 18.04.2013 № 212-VII ОСОБА_1 обрано на посаду судді Вищого господарського суду України, який відповідно до наказу Вищого господарського суду України від 19.04.2013 приступив до виконання обов`язків. 
Згідно з рішенням Вищої ради юстиції від 16.05.2013 № 222/0/015-13 «Про призначення Позивача на посаду заступника голови Вищого господарського суду України» та наказу Вищого господарського суду України від 16.05.2013 № 162-к ОСОБА_1 призначено на посаду заступника Голови Вищого господарського суду України строком на п`ять років з 16.05.2013 по 15.08.2018 включно.
Наказом Вищого господарського суду України від 11.04.2014 № 97-к ОСОБА_1 звільнений з адміністративної посади заступника Голови Вищого господарського суду України, при цьому він продовжував перебувати на посаді судді Вищого господарського суду України.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 02.03.2021 № 526/0/15-21 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Вищого господарського суду України. Наказом Вищого господарського суду України від 04.03.2021 № 17-к ОСОБА_1 відраховано із штату Вищого господарського суду України.
Отже, підсумовуючи викладене, вбачається, що в період 2020 – 2021 років ОСОБА_1 був суб`єктом декларування в розумінні Закону.
Як виснується з приписів ст. 51-4 Закону та п. 5 Порядку № 236/23 ключовою передумовою для здійснення Національним агентством моніторингу способу життя є наявність інформації про невідповідність фактичного рівня життя особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та її доходів, отриманих із законних джерел, яка підлягає обов`язковій перевірці в межах відповідного заходу фінансового контролю.
Тобто, отримана Національним агентством від спеціально уповноважених суб`єктів у сфері протидії корупції інформація, яка містить в собі відомості про невідповідність рівня життя суб`єктів декларування задекларованим ними майну і доходам, є достатньою та законною правовою підставою для подальшого здійснення моніторингу способу життя таких суб`єктів.
Як зазначалось вище, листом від 08.04.2024 ДБР повідомило Національне агентство про здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 62023100120000684 від 09.09.2023 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 111-2, ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 146 КК України.
Так, у вказаному вище повідомленні ДБР, серед іншого, наведена інформація про набуття протягом 2020 – 2021 років близькими особами ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) об`єктів нерухомого та рухомого майна, корпоративних прав.
При цьому, слід наголосити, що моніторинг способу життя позивача здійснювався відповідачем на підставі та з урахуванням обставин повідомлених ДБР, які відбувались протягом саме 2020 – 2021 років, коли позивач перебував на посаді.
Таким чином, враховуючи той факт, що ОСОБА_1 мав статус суб`єкта декларування в розумінні вимог Закону, а також ту обставину, що предмет моніторингу способу життя охоплював період, коли останній був суб`єктом декларування, дії Національного агентства щодо здійснення даного заходу фінансового контролю є правомірними та повністю узгоджуються із положеннями ст. 51-4 Закону.
Також, в обґрунтування доводів позовної заяви про безпідставність здійснення Національним агентством моніторингу способу життя, ОСОБА_1 у якості прикладу законодавчої техніки при визначенні часових меж здійснення повноважень Національного агентства посилається на приписи ч. 1 ст. 51-3 Закону, зі змісту якої вбачається, що повна перевірка декларації полягає у з`ясуванні достовірності задекларованих відомостей, точності оцінки задекларованих активів, перевірці на наявність конфлікту інтересів та ознак незаконного збагачення чи необґрунтованості активів і може проводитись у період здійснення суб`єктом декларування діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а також протягом трьох років після припинення такої діяльності.
Водночас, зазначене положення законодавства регулює виключно порядок проведення повних перевірок декларацій суб`єктів декларування, тобто інший захід фінансового контролю та, відповідно, не підлягає застосуванню за аналогією до порядку проведення моніторингу способу життя. Отже, вказана законодавча норма є такою, що не регулює спірні правовідносини.
Зокрема, повна перевірка декларації та здійснення моніторингу способу життя суб`єктів декларування є різними видами управлінських функцій, що здійснюються незалежно одна від одної та тягнуть за собою різні наслідки.
В даному випадку, правові засади, мета, підстави та процедура здійснення Національним агентством моніторингу способу життя суб`єктів декларування визначені у ст. 51-4 Закону, яка не містять в собі положень щодо строків або часових меж здійснення такого виду контролю.
Крім вищезазначеного, ОСОБА_1 також стверджував про те, що Національне агентство під час здійснення моніторингу способу життя перевіряючи його колишню дружину та повнолітніх дітей, що на його думку є поза межами повноважень відповідача, так як такі особи в розумінні вимог ст. 1 Закону не є членами сім`ї позивача. 
В контексті вказаних доводів, суд звертає увагу, що моніторинг способу життя, як вид фінансового контролю - це комплекс організаційних та аналітичних заходів, які здійснюються Національним агентством на підставі інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб, а також із засобів масової інформації та інших відкритих джерел інформації, яка містить відомості про невідповідність рівня життя суб`єктів декларування задекларованим ними майну і доходам. Такі дії полягають у встановленні реального рівня життя, шляхом визначення наявності та дійсної вартості активів, а також здійснення аналізу співвідношення рівня життя з доходами.
При цьому, Порядком № 236/23 передбачено, що в рамках моніторингу способу життя під набуттям активів розуміється набуття активів суб`єктом декларування у власність, а також набуття активів у власність іншою фізичною або юридичною особою у разі встановлення доказів, що таке набуття було здійснено за дорученням суб`єкта декларування або що суб`єкт декларування може прямо чи опосередковано вчиняти щодо таких активів дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними.
Вказані положення Порядку № 236/23 прямо корелюються із нормою ст. 368-5 КК України, яка встановлює відповідальність за незаконне збагачення. Зокрема, згідно змісту цієї норми під набуттям активів слід розуміти набуття їх особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у власність, а також набуття активів у власність іншою фізичною або юридичною особою, якщо доведено, що таке набуття було здійснено за дорученням особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або що особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може прямо чи опосередковано вчиняти щодо таких активів дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними.
Тобто із вищенаведеного чітко вбачається, що Національне агентство в ході здійснення моніторингу способу життя наділене повноваженнями перевіряти інформацію щодо можливості набуття активів у власність іншими фізичними або юридичними особами за дорученням суб`єкта декларування.
Вказане в свою чергу свідчить про те, що інформація, яка перевіряється під час здійснення моніторингу способу життя може стосуватися не лише суб`єкта декларування та членів його сім`ї. Відповідний захід фінансового контролю також охоплює собою перевірку наявності у суб`єкта декларування зв`язків із третіми особами (в тому числі близькими особами), які за його дорученням та в його інтересах можуть набути у власність те чи інше майно.
Такий моніторинг полягає у збиранні, зберіганні та використанні інформації відповідно до Закону, що здійснюється у зв`язку із запобіганням та протидією корупції, а отже, й в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав людини. Мета моніторингу способу життя суб`єктів декларування як заходу фінансового контролю цілком відповідає тим інтересам, що вказані у ч. 2 ст. 32 Конституції України.
При цьому, збирання, зберігання, використання та поширення інформації, в тому числі конфіденційної, щодо осіб без їхньої згоди Національним агентством для цілей реалізації повноважень, передбачених Законом, здійснюється в тих же інтересах, задля яких існує сам захід відповідного фінансового контролю. Національне агентство здійснює обробку такої інформації з дотриманням вимог законодавства про захист персональних даних та забезпечення таємниці, що охороняється законом. Отже, це має унеможливити незаконні збір, використання або розголошення інформації з обмеженим доступом, та захистити права суб`єктів декларування, членів їх сімей та третіх осіб.
Втручання у реалізацію прав, гарантованих ст. 32 Конституції України, під час проведення моніторингу способу життя є розумним, пропорційним та співмірним меті, яка при цьому переслідується. Воно не порушує сутнісний зміст права на особисте та сімейне життя та є мінімально можливим, за якого досягається легітимна мета такого втручання.
Отже, моніторинг способу життя суб`єктів декларування є одним із заходів фінансового контролю, що врегульований на законодавчому рівні, проведення Національним агентством якого повністю узгоджується із вимогами Закону.
Суд звертає увагу суду на те, що саме законодавець наділив Національне агентство повноваженнями проводити моніторинг способу життя суб`єктів декларування, водночас на момент виникнення спірних правовідносин вимоги вказаного Закону не містили в собі імперативних норм щодо обов`язкової наявності, для реалізації вказаних повноважень, нормативно-правового акту, яким врегульований порядок його проведення. Тобто вказана обставина не перешкоджала відповідачу реалізовувати надані йому Законом повноваження.
З огляду на вищевикладене в сукупності, доводи позивача щодо перевищення повноважень в частині перевірки його колишньої дружини, повнолітніх дітей та порушення права на недоторканість особистого життя, натомість у вказаному конкретному випадку дії Національного агентства по відношенню до позивача є реалізацією передбачених п. 71 ч. 1 ст. 11, ст. 51-4 Закону повноважень.
Підсумовуючи викладене в сукупності, суд дійшов висновку, що доводи та аргументи позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, натомість дії відповідача в частині дотримання процедури здійснення моніторингу способу життя позивача повністю узгоджуються із положеннями ст. 51-4 Закону, відтак у спірних правовідносинах Національне агентство діяло у межах та у спосіб визначений Законом, не допускаючи при цьому жодних порушень, а тому спірні дії щодо проведення моніторингу та складання висновку є правомірними.
Поряд з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до статті 4 Закону України «Про запобігання корупції» Національне агентство є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.
Як уже зазначалось вище, повноваження Національного агентства безпосередньо регламентовані статтею 11 Закону України «Про запобігання корупції», з аналізу яких вбачається, що до компетенції відповідача не належить притягнення суб`єктів декларування до будь-якого виду відповідальності за результатами проведення моніторингу способу життя, що, у свою чергу, виключає можливість прийняття стосовно суб`єкта декларування рішення, яке може стати підставою для настання негативних наслідків та порушення прав, які потребують захисту та відновлення.
Таким чином, у Національного агентства відсутня владна управлінська функція по відношенню до особи на стадії формування оскаржуваного висновку, який складений відповідачем на виконання повноважень, передбачених пунктом 7-1 частини першої статті 11, абзацом 3 частини сьомої статті 12 Закону України «Про запобігання корупції».
Вимоги до змісту обґрунтованого висновку не передбачають визначення будь-яких обов`язків для суб`єкта декларування, встановлення строку виконання та види відповідальності. Таким чином, складення та затвердження обґрунтованого висновку немає на меті спричинення для суб`єкта декларування юридично значимих наслідків.
Між тим, затвердження обґрунтованого висновку та направлення його до спеціального уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції не є беззаперечним свідченням про вчинення суб`єктом декларування кримінального правопорушення і не має на меті застосування будь-яких заходів кримінально-правового характеру. Так як правоохоронні органи розглядають обґрунтований висновок та за результатами такого розгляду приймають рішення щодо наявності або відсутності підстав для відкриття кримінального провадження, а також щодо вжиття інших необхідних дій кримінально-правового характеру.
Вищевикладені обставини свідчать про те, що обґрунтований висновок це лише документ, що фіксує факт проведення моніторингу способу життя, містить виклад систематизованої інформації, отриманої під час його проведення і має інформаційний характер.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про визнання протиправними дії Національного агентства з питань запобігання корупції щодо проведення моніторингу способу життя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , а також збирання, зберігання, використання та поширення його персональних даних без його згоди і складання обґрунтованого висновку від 24.04.2025 щодо виявлення ознак кримінального корупційного правопорушення.
Як наслідок, похідна вимога щодо зобов`язання Національне агентство знищити персональні дані отриманні під час проведення моніторингу способу життя позивача є безпідставною та такою, що не підлягає оцінці та задоволенню з огляду на попередні висновки суду.
Решта доводів та посилань сторін у справі висновків суду не спростовують.
Судом враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.
Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 243 – 246 Кодексу адміністративного судочинства України суд,
В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено та підписано 27 лютого 2026 року.

Суддя Кочанова П.В.