Окрема думка
судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Пророка В. В.

справа № 546/894/21(провадження № 61-14181 ск 25)
16 грудня 2025 року
м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, розглянувши касаційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 18 квітня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року у справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» про захист прав споживачів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» про стягнення моральної шкоди, ухвалою від 16 грудня 2025 року відкрив касаційне провадження у справі та витребував матеріали справиіз суду першої інстанції.

Водночас з рішенням колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду не можу погодитися з огляду на таке.

1. У вересні 2021 року Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» (далі - ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» звернулось до суду з позовом до    ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання,у якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просило стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за послуги з теплопостачання у розмірі 32 320,35 грн.

2. У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» про захист прав споживачів у якому, просила:
- зобов`язати ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» відшкодувати їй кошти, сплачені нею згідно договору в подвійному розмірі;
- відшкодувати їй подвійну вартість квартири у розмірі 1 090 258,40 грн;
- відшкодувати моральну шкоду в розмірі вартості газу, витраченого котельнею за адресою: АДРЕСА_1 ;
- списати борги, нараховані за адресою: АДРЕСА_2 ;
- зобов`язати ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» змінити поштову адресу котельні за адресою: АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» не нараховувати жодних платежів за послуги, до моменту зміни поштової адреси котельні за адресою: АДРЕСА_2 , на іншу, відмінну від адреси житлового 70-квартирного будинку з вбудовано?прибудованими магазинами й аптекою.

3. У липні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», у якому просила стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 24 3480,00 грн.

4. Ухвалою від 17 травня 2024 року Октябрський районний суд міста Полтави визнав неподаною позовну заяву ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання та визнав неподаними зустрічні позовні заяви ОСОБА_1 й ОСОБА_2 .

5. Полтавський апеляційний суд постановою від 30 липня 2024 року скасував ухвалу Октябрського районного суду міста Полтави від 17 травня 2024 року в частині повернення зустрічних позовних заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

6. Кобеляцький районний суд Полтавської області рішенням від 18 квітня 2025 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року, відмовив у задоволенні зустрічних позовів  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

7. 14 листопада 2025 року  ОСОБА_1 засобами Електронного суду подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 18 квітня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року.

8. 17 листопада 2025 року  ОСОБА_2 за допомогою засобів Електронного суду також направила до Верховного Суду касаційну скаргу на ті ж судові рішення.

9. Верховний Суд ухвалами від 01 грудня 2025 року вищевказані касаційні скарги залишив без руху та надав заявникам строк для усунення недоліків. Суд визнав наведені заявниками причини пропуску строку на касаційне оскарження неповажними та зазначив, що заявники мають право подати до суду касаційної інстанції заяву про поновлення строку на касаційне оскарження, в якій мають навести інші поважні причини для такого поновлення разом із належними та допустимими доказами на їх підтвердження. 

10. 11 грудня 2025 року ОСОБА_3 засобами Електронного суду подала до Верховного Суду заяву про усунення недоліків, у якій, крім іншого, просила поновити строк на касаційне оскарження. 

11. Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження, ОСОБА_1 зазначає, що повний текст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, відповідно до Картки руху документу, скаржник отримала за допомогою засобів Електронного суду 10 жовтня 2025 року, у зв`язку з відсутністю юридичної освіти їй необхідно було вивчити матеріали цивільної справи та судову практику, на підготовку касаційної скарги вплинула також травма правої кисті руки скаржника. Крім іншого, скаржник зазначає, що підставою пропуску строку на касаційне оскарження слугувало відключення електроенергії внаслідок обстрілів завданих російською федерацією по енергетичній інфраструктурі України.

12. 12 грудня 2025 року ОСОБА_2 також подала заяву про усунення недоліків, у якій крім іншого просила поновити строк на касаційне оскарження, також посилалась на відсутність електроенергії.

13. Вважаю, що Верховний Суд дійшов передчасного висновку про поновлення строку на касаційне оскарження, оскільки наведені заявником підстави для поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення не можуть бути визнані поважними з огляду на таке.

14. За приписами статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

15. Тобто підстави пропуску строку касаційного оскарження можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, у встановлений законом процесуальний строк, подання касаційної скарги.

16. Із долученої скаржниками Картки руху документу убачається, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції отримана скаржниками 10 жовтня 2025 року, отже останнім днем строку на касаційне оскарження є 09 листопада 2025 року, оскільки останній день строку припадає на вихідний (неділя) останнім днем для подання касаційної скарги є 10 листопада 2025 року.

17. Частиною першою статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

18. Сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

19. Пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

20. ЄСПЛ в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» зазначив, що держави-учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

21. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

22. ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви № 17160/06 та № 35548/06).

23. Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення ЄСПЛ від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України»).

24. Тобто метою встановлених ЦПК України процесуальних строків є дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій.

25. Крім цього безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є і порушенням вимог статті 6 Конвенцію щодо справедливого судового розгляду.

26. Отже, наведеними нормами чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку касаційного оскарження. Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні касаційної скарги, повинна вчиняти всі можливі та залежні від нього дії, використовувати в повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені чинним законодавством.

27. Водночас, скаржниками не наведено поважних причин пропуску строку на касаційне оскарження, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення особи та унеможливлювали своєчасне звернення до суду. Також скаржники не довели існування таких обставин належними та допустимими доказами.

28. Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_1 .

29. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження рішення суду першої інстанції, скаржник зазначає, суд порушив норми матеріального права, які призвели до ухвалення незаконного рішення, а саме:
- без участі позивачів за первісним позовом закрив підготовче провадження без виконання завдань підготовчого провадження;
- відмовив у проведенні судового засідання у режимі відеоконференції;
- розглянув справу за відсутності скаржника, належним чином не повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, не відклав засідання на іншу дату;
- необґрунтовано і протокольними ухвалами відмовив у задоволенні клопотань скаржника;
- не застосував до ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заходів у зв`язку із зловживанням процесуальними правами.

30. Скаржник зазначає що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального права, а саме: 
- суд апеляційної інстанції розглянув не справу скаржника, оскільки вона не просила вносити зміни до оскаржуваного рішення, оскільки скаржниця просила скасувати оскаржуване судове рішення, а не вносити в нього зміни, на думку ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції вийшов за меж вимог апеляційної скарги;
- відмовився застосовувати заходи у зв`язку із зловживанням процесуальними правами позивача за первісним позовом, а поведінку ОСОБА_1 назвав підставою для закриття підготовчого провадження;
- встановив, що скаржниця не є власником своєї квартири, а є власником нерухомого майна в неіснуючих будинках НОМЕР_1 та НОМЕР_2;
- не застосував рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine), заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24.

31. У касаційній скарзі, поданій ОСОБА_2 , скаржником зазначено ті ж доводи, які зазначала у своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 , додатково ОСОБА_2 посилається на незастосування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду, зокрема у справах №№ 234/11607/20, 902/271/18, 910/7103/21, та у постановах Великої Палати Верховного Суду, у справах №№ 9901/144/20, 9901/44/19, 204/2321/22 та інших.

32. Перевіривши доводи касаційних скарг та оскаржувані судові рішення, вважаю, що відсутні правові підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.

33. Статтею 2 ЦПК України, який, зокрема, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства, визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 

34. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права, повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, обов`язковість судового рішення, забезпечення права на апеляційний перегляд справи, неприпустимість зловживання процесуальними правами (пункти 1, 2, 7, 8, 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).

35. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

36. У своїй касаційній скарзі, як однією з підстав касаційного оскарження судових рішень, посилається на незатосування судами висновків Верховного Суду, викладених у наведених скаржником постановах.

37. Посилання ОСОБА_2 в касаційній скарзі на те, що судом не враховано висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є безпідставними, з огляду на наступне.

38. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 визначаючи критерій подібності правовідносин вказала на те, що спільність, подібність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин, якими є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, тобто взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Тому для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вживається термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України; пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України) та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України; пункту 5 частини першої статті 339 КАС України), таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

39. Оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників є основним, а два інші - додатковими, на що вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.

40. Подібність спірних правовідносин, виявлену одночасно за трьома критеріями, можна кваліфікувати як тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього), що не вимагає процесуальний закон.

41. Якщо вважати подібними лише ті правовідносини, у яких тотожними (однаковими) є предмети та підстави позову, встановлені судами обставини, а також матеріально-правове регулювання, то такий підхід звузив би роль Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики (частина третя статті 125 Конституції України, частина перша статті 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).

42. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, та порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій). Лише у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, установити суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

43. Проаналізувавши наведені скаржником у касаційній скарзі постанови, вважаю за необхідне зазначити, що висновки у вказаних справах та у справі № 546/894/21 зроблені за різних фактичних обставин справ та не є релевантними цій справі.

44. Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

45. Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

46. З огляду на положення статей 367 та 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції не був позбавлений права встановити дійсні обставини та прийняти власне рішення за результатом перегляду даної справи. Верховний Суд неодноразово зазначав, що суд апеляційної інстанції, як і суд першої інстанції, є судом фактів, тобто тією судовою інституцією, завданням якої є встановлення конкретних відносин сторін, подій, обставин, і застосування до них конкретних норм права.

47. З оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції убачається, що підставою для ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог слугувало те, що під час розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено відсутність підстав вважати доведеним факт завдання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 моральної шкоди.

48. Так, ОСОБА_1 заперечуючи проти нарахованої заборгованості за надані послуги, всупереч приписам статті 81 ЦПК України не подала суду свій контррозрахунок можливої заборгованості.

49. В оскаржуваній постанові, суд апеляційної інстанції також вказав, що позивачка ОСОБА_2 обґрунтовує заявлені вимоги невизначеністю ситуації розглядом цієї справи; недобросовісними діями ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», яке чинить спроби позбавити її права власності на квартиру шляхом створення штучної заборгованості, притягнувши її відповідачкою у справі.

50. Та правильно зазначив, що звернення до суду з позовом є правом будь-якої особи, яка вважає, що певними діями чи бездіяльністю відповідач порушує її законні права чи інтереси. Отже, сам факт звернення певної особи до суду і розгляд справи у суді, навіть, якщо суд визнає позов необґрунтованим, не може бути підставою для покладення на позивача цивільно-правової відповідальності, зокрема, у виді стягнення моральної шкоди, за виключенням випадків, коли судом встановлено, що особа (позивач) діяв умисно і недобросовісно.

51. Судом апеляційної інстанції не встановлено фактів умисних недобросовісних дій ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» по відношенню до ОСОБА_2 , саме тому з огляду на доводи позову і долучені до нього докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову за недоведеністю.

52. Також при розгляді апеляційної скарги судом апеляційної інстанції було встановлено: «судове засідання 17 квітня 2025 року проводилося за участю представників відповідача ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» і позивачки ОСОБА_2 , яка одночасно є представницею за довіреністю позивачки ОСОБА_1 . Згідно протоколу судового засідання від 17 квітня 2025 року (т.10 а.с.97-111), а також технічного запису цього судового засідання, дослідженого колегією суддів в порядку підготовки справи до розгляду, на стадії дослідження доказів о 17.00 ОСОБА_2 , посилаючись на закінчення робочого часу у суді і наявність у неї нагальних справ, вимагала оголосити перерву у судовому засіданні, проте суд відмовив у задоволенні такого клопотання, обґрунтовуючи своє рішення тим, що у суді ненормований робочий час. О 17:01 позивачка ОСОБА_2 , яка приймала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з власних засобів, відключилася від відеоконференції». 

53. Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що судом першої інстанції проігноровано положення частини шостої статті 223 ЦПК України, відповідно до яких, якщо учасник справи (його представник) залишить залу судового засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника і вирішує справу на підставі наявних у ній доказів (ухвалює заочне рішення) або ж залишає позовну заяву без розгляду за умови існування певних, передбачених законом, обставин.

54. Як мною вже було вище зазначено, сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, у цьому випадку саме скаржником було ініційоване провадження.

55. Також судом першої інстанції в порушення положень частини п`ятої статті 128 ЦПК України призначено неступне судове засідання 

56. З постанови Полтавського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року також убачається, що судові повістки-виклики позивачки ОСОБА_1 і ОСОБА_2 отримали у своїх електронних кабінетах цього ж дня - 17 квітня 2025 року о 21 год 01хв.

57. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частина четверта статті 128 ЦПК України).

58. Згідно з частиною п`ятою вказаної статті судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

59. Розгляд справи за відсутності учасника процесу, якого не було належним чином повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, є порушенням статті 6 Конвенції, а також порушенням вимог статей 128, 130 ЦПК України.

60. У своїх апеляційних скаргах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 крім іншого, посилались на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

61. Згідно з положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

62. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства і мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, а не задля нового розгляду справи.

63. У даному випадку скасування судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення по суті заявлених вимог, сприяло належному виконанню завдання цивільного судочинства, оскільки судом апеляційної інстанції виправлено помилки допущені судом першої інстанції.

64. Проаналізувавши наведені у касаційній скарзі підстави оскарження рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, судові рішення суду першої та апеляційної інстанції, вважаю, що вирішуючи спір, суд апеляційної інстанцій повно та всебічно перевірив та дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, урахував конкретні обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права та ґрунтуються на засадах верховенства права.

Таким чином, враховуючи, що підстав для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження не було, а доводи касаційних скарг є необґрунтованими, правильним рішенням колегії суддів у цій справі було б постановлення ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження.

Суддя В. В. Пророк

Повний текст окремої думки складений 13 квітня 2026 року.