Справа № 175/9566/25
Провадження № 2/175/2020/25 

РІШЕННЯ
Іменем України
(заочне)

05 січня 2026 року       с-ще. Слобожанське

Дніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Бойка О.М.
при секретареві судового засідання Кальченко Ю.О.
за участі:
представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника органу опіки та піклування третьої особи – Стеценко Л.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Новоолександрівської сільської ради Дніпровського районну Дніпропетровської області, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та встановлення факту, –
ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Новоолександрівської сільської ради Дніпровського районну Дніпропетровської області, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та встановлення факту.
Згідно автоматизованого розподілу справ між суддями, матеріали позовної заяви розподілено до провадження судді Бойка О.М.
У позовній заяві ОСОБА_2 просить суд:
-Розірвати шлюб між  ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 , який був зареєстрований 16 вересня 2016 року Красногвардійським районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис про шлюб №1247, залишивши малолітню дитину сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати разом із батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
-Стягнути з матері аліменти на утримання сина, якого самостійно виховує та утримує, а також просить встановити вказаний факт.
Свій позов обґрунтовує тим, що  ОСОБА_2 , зареєстрував шлюб з  ОСОБА_3  (дошлюбне прізвище – ОСОБА_5 ), який був зареєстрований 16 вересня 2016 року Красногвардійським районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис про шлюб №1247, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .
Від шлюбу мають спільну дитину, а саме: сина  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Зазначає, що мешкають окремо з липня 2023 року, шлюбно-сімейні стосунки не підтримують, мають окремий бюджет та спільне господарство не ведуть.
Вказує, що  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із батьком. Мати участі у вихованні сина не приймає та не надає жодної допомоги.
Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився. Надав заяву в якій позовні вимоги підтримав та просить суд розглянути справ за його відсутності.
У судовому засіданні представник позивача – адвокат Дорошенко О.Л. підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити.
Відповідачка  ОСОБА_3  в судове засідання не з`явилась. Була належним чином повідомлена.
Представник третьої особи Служби у справах дітей Новоолександрівської сільської ради Дніпровського районну Дніпропетровської області Стеценко Л.О. не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Додатково надали свої пояснення в яких не мають заперечень щодо питань поставлених у позові.
З огляду на малолітній вік дитини 2020 року народження, у судовому засіданні дитина не опитувалася по суті питань поставлених у позові. 
Відповідач, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, правом на подання відзиву не скористалася.
За даних обставин суд вважав за можливе провести заочний розгляд справи за правилами Глави 11 Розділу 3 ЦПК України.
Розглянувши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд встановив наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення.
Факт перебування сторін у шлюбних правовідносинах підтверджується свідоцтвом про шлюб серії  НОМЕР_1 , актовий запис про шлюб №1247 від 16 вересня 2016 року, зареєстрований Красногвардійським районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. 
Від шлюбу сторони мають спільну дитину, а саме: сина  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 Сімейного кодексу України). 
Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.
Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.
Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині вимоги, щодо розірвання шлюбу.
Судом встановлено, що сторони мешкають окремо з липня 2023 року, шлюбно-сімейні стосунки не підтримують, мають окремий бюджет та спільне господарство не ведуть.  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із батьком, який самостійно без матері виховує дитину. Мати участі у вихованні сина не приймає та не надає жодної допомоги.
Вказані обставини підтверджуються актом обстеження житлово-побутових умов складений представниками служби у справах дітей Новоолександрівської сільської ради 15 вересня 2025 року.
Вказані обставини додатково підтверджується поясненнями свідків, зокрема, ОСОБА_6 , яка вказала, що з літа 2023 року батько та син проживають без матері.
Також, свідок ОСОБА_7 вказав, що ОСОБА_3 поїхала на Західну Україну та не збирається повертатись додому.
Позивач має власне житло та самостійний дохід.
Згідно платіжних доручень убачається, що позивач самостійно сплачує послуги навчання сина КЗ ДМР № 148. 
Згідно статті 160 Сімейного кодексу України право батьків на визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначаються за згодою батьків. 
Судом встановлено, що Батько ОСОБА_8 тривалий час - з липня 2023 року самостійно без матері виховує та утримує сина, а у зв`язку із розлучення батьків дитині 2020 року народження слід забезпечити сталі психологічні відносини дитини у родині та у побуті, тому, після розірвання шлюбу дитину слід залишити проживати із батьком який тривалий час її самостійно виховує та утримує.
На сьогоднішній день відповідачка не в змозі надати, певних умов для виховання дитини та його розвитку.
Через те, що матір дитини тривалий час не проживає разом із дитиною, не приділяє дитині увагу, не займається його вихованням, дитина постійно знаходиться зі батьком.
Крім того, суду надані письмові пояснення свідків, які зазначають, що  ОСОБА_2 , проживає разом із сином ОСОБА_4 , який його самостійно виховує. Мати дитини не бачили з літа 2023 року та вказують, що вона з родиною не проживає.
Враховуючи те, що укладення та розірвання шлюбу є добровільним, примушування до шлюбу не допускається, його існування протирічить інтересам позивача, позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню.
Відповідно до положень ст.ст.180,181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до частини 1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. 
Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Отже, аналізуючи положення статті 182 та 183 СК України слід дійти висновку, що, під час ухвалення судового рішення у справі про стягнення аліментів, суд зобов`язаний враховувати, щоб розмір аліментів не був меншим мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину відповідного віку, ухвалити рішення, визначивши розмір аліментів.
Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (ч.1 ст.191 СК України).
Враховуючи, що у судовому засіданні позивачем доведено, що дитина проживає разом із ним, суд приходить до переконання, що з відповідача необхідно стягувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду, до досягнення дитиною повноліття.
Вказаний судом розмір аліментів, що на думку суду, є достатнім для забезпечення рівня життя неповнолітнього сина, виходячи з засад розумності та справедливості, а відтак позов в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину.
Відповідно до ч. 4, ч. 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.
Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.
З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.
Згідно ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до положень статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З огляду на те, що судом встановлено, що дитиною опікується, виховує та утримує батько самостійно без матері тривалий час, під час розлучення батьків дитині слід забезпечити сталі нормальні стосунки, які у неї існують для забезпечення її стабільного психологічного стану та звичного для дитини побуту. 
Підсумовуючи, суд приходить до переконання, що вимоги позивача є підставними в повній мірі та такими, що підтверджуються належними доказами і відповідають інтересам дитини, а тому підлягають до задоволення.
Факт, який просить встановити позивач, є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника як батька малолітньої дитини, і таке потрібне з метою захисту прав та інтересів дитини заявника.
Іншого позасудового порядку встановлення даного факту, передбаченого законом, немає.
Встановлення даного факту не суперечить закону і жодним чином не порушує прав і законних інтересів інших осіб. Відомості, які б спростовували даний висновок суду - відсутні.
При цьому, суд вважає за доцільне роз`яснити заявнику, що відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
За правилами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи вищевказані обставини справи та приймаючи до уваги норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що пред`явлені позовні вимоги за даним позовом є обґрунтовані та доведеними доказами наявними в матеріалах справи, тому підлягають повному задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
З огляду на висновок суду про задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір сплачений при поданні позову.
Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 142, 259, 260, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд - 

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Новоолександрівської сільської ради Дніпровського районну Дніпропетровської області, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та встановлення факту - задовольнити.
Розірвати шлюб між  ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 , який був зареєстрований 16 вересня 2016 року Красногвардійським районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис про шлюб №1247, залишивши малолітню дитину сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживати разом із батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Прізвище сторін після розірвання шлюбу залишити без змін.
Щомісячно стягувати з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 30 липня 2025 року, до досягнення дитиною повноліття.
Встановити, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , самостійно виховує та утримує малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , судовий збір у розмірі 3633 гривень 60 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя       О.М. Бойко