ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

17 квітня 2026 року 	Справа № 160/34314/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу 
за позовом ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 
про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
02.12.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:
- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 , грошового забезпечення як члену сім`ї безвісно відсутнього військовослужбовця, молодшого сержанта ОСОБА_2 , викладену в листі №9209 від 29.05.2025 та підтверджену листом №2456/20891 від 05.09.2025;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та здійснювати ОСОБА_1 , виплату грошового забезпечення батька, молодшого сержанта ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), зниклого безвісти 18.09.2024 року, у розмірі та порядку, встановленому Постановою КМУ № 884 від 30.11.2016 року, починаючи з дати першого звернення - 04.04.2025.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 , є повнолітнім сином ОСОБА_2 . Молодший сержант ОСОБА_2 , проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Згідно зі сповіщенням ІНФОРМАЦІЯ_2 №162 від 23.09.2024 року, ОСОБА_2 , з 18.09.2024 року вважається зниклим безвісти під час виконання бойового завдання. На підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 р. № 884 (далі - Порядок № 884), позивач 04.04.2025 року звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату грошового забезпечення як члену сім`ї безвісно відсутнього військовослужбовця. У відповідь відповідач листом №5906 від 26.04.2025 року повідомив, що звернення не може бути розглянуте по суті, оскільки «жодним чином не зазначили про ступінь родинних зв`язків із військовослужбовцем». 06.05.2025 року позивач подав до відповідача повторну заяву, в якій усунув вказаний недолік. У заяві було прямо повідомлено, що безвісно відсутній ОСОБА_2 є батьком позивача. На підтвердження родинного зв`язку до заяви долучив копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 . Листом №9209 від 29.05.2025 відповідач протиправно відмовив у виплаті грошового забезпечення. Ключовою та єдиною підставою для відмови стало те, що: «У наданих Вами матеріалах до заяви на виплату грошового забезпечення відсутні будь-які документи, що свідчать про те, що Ваш батько молодший сержант ОСОБА_2 , є Вашим законним представником». При цьому, відповідач послався на абзац п`ятий пункту 6 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Намагаючись врегулювати спір у досудовому порядку, позивач звернувся зі скаргою до Міністерства оборони України (заява від 15.08.2025). Ця скарга була перенаправлена для розгляду відповідачу. Листом №2456/20891 від 05.09.2025, відповідач, розглядаючи скаргу, повторно підтвердив свою відмову. Відповідач зазначив, що у наданих матеріалах «відсутні документи, що підтверджують право на отримання частки грошового забезпечення батька», а також вказав, що «трактування Вами чинного законодавства на основі хибних тверджень призводить до хибних висновків». Крім того, відповідач повідомив, що повторних рішень за зверненням не буде прийматись. Таким чином, позивач вичерпав усі доступні шляхи досудового врегулювання спору. Вважаючи відмову Військової частини НОМЕР_1 , викладену у листах №9209 від 29.05.2025 та №2456/20891 від 05.09.2025, протиправною, позивач звернутися до суду за захистом свого порушеного права на соціальне забезпечення. Позивач належить до категорії членів сім`ї «повнолітні діти». На підтвердження свого права та родинного зв`язку надав до заяви від 06.05.2025 єдиний належний та достатній доказ у даній ситуації — копію свого свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 . Цей документ беззаперечно підтверджує, що ОСОБА_2 є батьком позивача. Жодних інших документів для підтвердження статусу «повнолітня дитина» закон не вимагає Відтак, відмова відповідача, викладена у листі №9209 від 29.05.2025 та підтверджена листом №2456/20891 від 05.09.2025, є протиправною, оскільки ґрунтується на свавільному та невірному тлумаченні норм матеріального права. Дії відповідача порушують гарантоване право на соціальний захист як члена сім`ї зниклого безвісти військовослужбовця. З огляду на вказане позивачі просили задовольнити позовні вимоги.
12.12.2025 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.
16.12.2025 року від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що у разі відсутності зазначених осіб грошове забезпечення мало б виплачуватись повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець. Отже, за змістом вказаної норми, її дія поширюється на повнолітніх дітей лише, якщо військовослужбовець є їх законним представником. Позивач невірно трактує норму закону, розмежовуючи «повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець» – як три різних категорії осіб. В даній нормі закону чітко зазначено, що право на виплату мають повнолітні діти та рідні брати (сестри) саме за умови, що військовослужбовець є їх законним представником. Наявність фрази у законі «законним представником яких є військовослужбовець» унеможливлює неоднозначне трактування. Такий же перелік осіб, яким передбачені виплати зниклого безвісти військовослужбовця міститься в Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884. Стаття 242 Цивільного кодексу України (представництво за законом) передбачає, що батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною. Законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа. Позивач не надав доказів, що військовослужбовець є її законним представником, а тому підстав для виплат згідно частини 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» немає. У відповідача відсутні були правові підстави для виплати грошового забезпечення зниклого безвісти солдата ОСОБА_2 його сину ОСОБА_1 .
17.04.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду продовжено строк розгляду справи. 
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , є повнолітнім сином ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 . 
Молодший сержант ОСОБА_2 , проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та згідно зі сповіщенням ІНФОРМАЦІЯ_2 №162 від 23.09.2024 року, ОСОБА_2 , з 18.09.2024 року вважається зниклим безвісти під час виконання бойового завдання.
04.04.2025 року позивач на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 року № 884 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату грошового забезпечення як члену сім`ї безвісно відсутнього військовослужбовця.
Листом військової частини НОМЕР_1 №5906 від 26.04.2025 року повідомлено позивача, що звернення не може бути розглянуте по суті, оскільки я «жодним чином не зазначили про ступінь родинних зв`язків із військовослужбовцем».
06.05.2025 року позивач подав до відповідача повторну заяву, в якій усунув вказаний недолік. У заяві було прямо повідомлено, що безвісно відсутній ОСОБА_2 є батьком позивача. На підтвердження родинного зв`язку до заяви долучив копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .
Листом №9209 від 29.05.2025 відповідач відмовив позивачу у виплаті грошового забезпечення. Підставою для відмови стало те, що: «У наданих Вами матеріалах до заяви на виплату грошового забезпечення відсутні будь-які документи, що свідчать про те, що Ваш батько молодший сержант ОСОБА_2 , є Вашим законним представником». При цьому, відповідач послався на абзац п`ятий пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Також, позивач звертався зі скаргою до Міністерства оборони України (заява від 15.08.2025), яка була перенаправлена для розгляду військовій частині НОМЕР_1 .
Листом №2456/20891 від 05.09.2025 року відповідач, розглядаючи вказну скаргу, повторно підтвердив свою відмову. Відповідач зазначив, що у наданих матеріалах «відсутні документи, що підтверджують право на отримання частки грошового забезпечення батька», а також вказав, що «трактування Вами чинного законодавства на основі хибних тверджень призводить до хибних висновків». Крім того, Відповідач повідомив, що повторних рішень за зверненням не буде прийматись.
Позивач вважаючи відмову Військової частини НОМЕР_1 , викладену у листах №9209 від 29.05.2025 та №2456/20891 від 05.09.2025, протиправною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (в редакції до 01 лютого 2025 року) за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.
Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.
Аналогічні приписи містив пункт 7 Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884.
Зокрема, право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця мають дружина (чоловік), а в разі її (його) відсутності - повнолітні діти, які проживають разом з нею (ним), або законні представники (опікуни, піклувальники) чи усиновлювачі неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особи, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батьки військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.
Отже, до 01 лютого 2025 року повнолітні діти зниклого безвісти військовослужбовця набували право на виплату його грошового забезпечення за умови: 1) відсутності дружини та 2) спільного проживання з ним.
За відсутності хоча б однієї з умов, повнолітні діти право на виплату не набували.
01 лютого 2025 року набув чинності Закон України «Про внесення зміни до пункту 6 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" щодо грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» від 8 жовтня 2024 року № 3995-ІХ, яким пункт 6 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" викладено в такій редакції:
"6. За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.
Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках.
Порядок підтвердження справжності підпису військовослужбовця на особистому розпорядженні на випадок полону, оформлення та зберігання такого розпорядження та його скасування здійснюються у порядку, передбаченому пунктом 4 статті 16 цього Закону.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені).
Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець.
Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
Виплата грошового забезпечення особі (особам), визначеній (визначеним) в особистому розпорядженні на випадок полону, та особам, передбаченим цим пунктом, здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців у нейтральних державах або зникнення безвісти, їх звільнення з полону або визнання судом безвісно відсутніми чи оголошення судом померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.
Грошове забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, підлягає індексації відповідно до закону. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення таких військовослужбовців встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзацах четвертому - п`ятому цього пункту, належні та не виплачені військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками, а також інтернованим у нейтральних державах або зниклим безвісти, суми грошового забезпечення після оголошення їх судом померлими включаються до складу спадщини.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігаються передбачені законом інші види забезпечення".
Постановою Кабінеті Міністрів України від 15.04.2025 №449 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884 і від 14 травня 2024 року №550» Постанову №884 викладено у новій редакції.
Відповідно до пункту 6 Постанови №884 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 15.04.2025 № 449) Виплата грошового забезпечення здійснюється:
особам, визначеним в особистому розпорядженні на випадок полону, відповідно до зазначеного розміру частки у відсотках після здійснення встановлених законом відрахувань. У разі відсутності в особистому розпорядженні на випадок полону стовідсоткового розподілу грошового забезпечення нерозподілена частка грошового забезпечення зберігається за військовослужбовцями;
у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону - рівними частками в загальній сумі 50 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань) - дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовців аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови, що ці права не були поновлені);
у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці третьому цього пункту, - рівними частками, в загальній сумі 20 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань), - повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законними представниками яких є військовослужбовці.
Отже, з 01 лютого 2025 року повнолітні діти набувають право на виплату до 20% грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця за умови:
1) відсутності особистого розпорядження;
2) відсутності першої черги виплат;
3) військовослужбовець є законним представником таких повнолітніх дітей.
При цьому, пунктом 1 розділу II «Прикінцеві положення» Закону № 3995-ІХ установлено, що цей Закон набирає чинності через два місяці з дня його опублікування та вводиться в дію з першого числа місяця, що настає за місяцем набрання ним чинності, крім пункту 2 цього розділу, який набирає чинності з дня, наступного за днем опублікування цього Закону.
Як вказано, Закон № 3995-ІХ введено в дію з 01 лютого 2025 року, тобто на час зникнення без вісті батька позивача військовослужбовця ОСОБА_2 (18.09.2024 року) законодавство не містило приписів, що у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець, яким рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань, тобто діюче на час виникнення спірних правовідносин законодавство не встановлювало права дітей зниклих військовослужбовців на отримання частини грошового забезпечення.
Закон №3995-ІХ не містить приписів про розповсюдження його дії на правовідносини, що виникли до введення його в дію, тобто ретроспективне застосування.
Таким чином, враховуючи, що право позивача виникло під час дії редакції до 01.02.2025 року, суд дійшов висновку, що відповідач порушив принципи заборони зворотньої дії у часі та правової визначеності, у зв`язку з чим спірна відмова відповідача є протиправною.
При цьому, суд зазначає, що частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Розгляд заяв щодо призначенні виплати грошового забезпечення батька позивача, зниклого безвісти 18.09.2024 року, у розмірі та порядку, встановленому Постановою КМУ № 884 та прийняття рішення належить до повноважень відповідача. Суд повинен уникати безпідставних втручань у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень. Натомість, суд наділений повноваженнями здійснювати перевірку правильності таких рішень у контексті застосування нормативно - правових приписів, що регулюють спірні правовідносини.
Застосовуючи механізм захисту права, порушеного суб`єктом владних повноважень, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача щодо виплати грошового забезпечення батька позивача, зниклого безвісти 18.09.2024 року, в порядку встановленому Постановою КМУ № 884 в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 , грошового забезпечення як члену сім`ї безвісно відсутнього військовослужбовця, молодшого сержанта ОСОБА_2 , викладену в листах №9209 від 29.05.2025 року та №2456/20891 від 05.09.2025 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо виплати грошового забезпечення батька, молодшого сержанта ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), зниклого безвісти 18.09.2024 року в порядку, встановленому Постановою КМУ № 884 в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв