КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 753/9022/25 Головуючий у суді І інстанції Колесник О.М.
Провадження № 22-ц/824/1776/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 квітня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У травні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Новий Колектор» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № 17.11.2018-010000120 від 17 листопада 2018 року у розмірі 12 460,00 грн та понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн.
Позовні вимоги обґрунтувало тим, що відповідач, уклавши (підписавши) 17 листопада 2018 року із ТОВ «Споживчий центр» в електронному вигляді за допомогою використання одноразового ідентифікатора кредитний договір № 17.11.2018-010000120, право вимоги за яким 25 січня 2022 року відповідно до умов договору факторингу № 250122-2 перейшло до позивача, та отримавши грошові кошти в сумі 7 000,00 грн на строк 14 днів зі сплатою 28 % річних, порушив свої договірні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 12 460,00 грн, з яких: 7 000,00 - заборгованість за тілом кредиту, 1 960,00 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 3 500,00 грн - штраф, нарахований відповідно до пункту 5.4 договору.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2025 року у задоволенні позову ТОВ «Новий Колектор» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме укладення між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 кредитного договору, погодження ними умов кредитування та надання відповідачу кредитних коштів.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи,неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначає, що до позовної заяви було додано заявку, яка є невід`ємною частиною пропозиції про укладання кредитного договору (оферти), з якою позичальник ознайомився і підписав електронним підписом 17 листопада 2018 року.
Також позивачем надано суду підтвердження укладання кредитного договору. Зазначений документ теж є невід`ємною частиною договору та містить заяву позичальника про перекредитування/зарахування кредитних коштів у розмірі 7 000,00 грн в рахунок повернення суми кредиту за кредитним договором № 04.11.2018-100002442 від 04 листопада 2018 року на підставі статті 601 ЦК України.
Наголошує, що всі документи, які складають кредитний договір № 17.11.2018-010000120 від 17 листопада 2018 року, підписані відповідачем одноразовим ідентифікатором F8293.
Наявна у матеріалах справи карточка субконто узгоджується із наданим позивачем розрахунком заборгованості (довідкою) і в сукупності з іншими доказами підтверджує заборгованість відповідача за виданим кредитом, та є належним доказом.
Залишення поза увагою факту наявності виписки (довідки субконто) підтверджує факт неповного з`ясування судом всіх обставин справи та передчасного ухвалення рішення про відмову в позові.
Не враховано судом першої інстанції й особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді, які визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пропозицією про укладення кредитного договору (офертою), яку ТОВ «Споживчий центр» розмістило на власному вебсайті http://sgroshi/com/ua/ua, первісний кредитор пропонує укласти електронний кредитний договір, який, окрім цієї пропозиції, складається із: заявки, сформованої на сайті кредитодавця після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та їх схвалення кредитодавцем; відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепту), сформованої на сайті кредитодавця та підписаної позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (коду).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний в порядку, визначеному статті 12 вказаного Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. 
Позивач стверджує, що без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір не був би укладений.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи, 17 листопада 2018 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1  був укладений кредитний договір № 17.11.2018-010000120 шляхом обміну електронними повідомленнями, а саме прийняття позичальником пропозиції кредитора про укладення кредитного договору (оферти).
Кредитний договір складається з таких електронних документів, які містять всі його істотні умови:
- пропозиція про укладення кредитного договору (оферта) (а.с. 35-40);
- заявка, сформована на сайті кредитора після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та їх схвалення кредитором (а.с. 33);
- відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформована на сайті кредитора та підписана позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (коду), отриманого позичальником в смс-повідомленні на номер телефону, вказаному при його ідентифікації на сайті (а.с. 34).
Відповідач підтвердив, що ознайомлений і приймає умови кредитного договору (оферти), а також підтвердив, що однозначно та безумовно приймає (акцептує) пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), невід`ємною частиною якої є заявка до кредитного договору № 17.11.2018-010000120 від 17 листопада 2018 року, з яким він попередньо уважно ознайомився. Акцептовані ним умови кредитного договору містяться у вказаних заявці та оферті.
Відповідно до заявки та підтвердження укладання кредитного договору від 17 листопада 2018 року сума кредиту становить 7 000,00 грн, строк користування кредитом - 14 календарних днів з дати отримання; проценти - 1 960,00 грн, що становить 28 % в процентному значенні (фіксована незмінювана процента ставка); графік платежів - сума кредиту 7 000,00 грн та проценти 1 960,00 грн сплачуються до 01 грудня 2018 року включно.
Вказані електронні документи, які складають кредитний договір, були підписані відповідачем код із смс-повідомлення, яке було направлено на його номер телефону, а саме одноразовим ідентифікатором 8293, та додатково власноручним цифровим підписом, створеним за допомогою електронного пристрою.
Згідно із умовами договору позичальнику надано кредит у розмірі 7 000,00 грн, що підтверджується довідкою субконто (випискою) ОСОБА_1  за договором № 17.11.2018-010000120 заперіод 17 листопада 2018 року - 24 березня 2025 року (а.с. 10).
Відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за користування ним належним чином не виконав, у зв`язку з чим в нього утворилася заборгованість у загальному розмірі 12 460,00 грн, з яких: 7 000,00 - заборгованість за тілом кредиту, 1 960,00 грн- заборгованість за відсотками за користування кредитом, 3 500,00 грн - штраф, нарахований відповідно до пункту 5.4 договору, що підтверджується розрахунком (довідкою) про розмір простроченої заборгованості від 25 квітня 2025 року (а.с. 14).
25 січня 2022 року між ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ «Новий Колектор» укладено договір факторингу № 250122-2, на підставі якого до позивача перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1  за кредитним договором № 17.11.2018-010000120від 17 листопада 2018 року на загальну суму 12 460,00 грн, що підтверджується переліком № 1 прав вимоги, який є додатком № 2 до договору факторингу (а.с. 13, 15-25).
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
У відповідності до частин першої - третьої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Нормами частини другої статті 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
За змістом положень статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів факт укладання кредитного договору між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 та погодження ними умов кредитування, а також не надав належних та допустимих доказів на підтвердження відповідачу кредитних коштівшляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника.
На переконання колегії суддів, такі висновки суду першої інстанції є помилковими, оскільки зроблені при неповному з`ясуванні фактичних обставин справи та не відповідають нормам законодавства.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19), електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему кредитодавця можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див., зокрема постанову Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17).
В частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
Із матеріалів справи відомо, що згідно з пропозицією про укладення кредитного договору (офертою) ТОВ «Споживчий центр» пропонує укласти електронний кредитний договір на умовах, встановлених цим товариством. Кредитний договір складається з наступних електронних документів, які містять всі його істотні умови: зазначена пропозиція про укладення договору (оферта); заявка, сформована на сайті кредитора після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та схвалення їх кредитором; відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепту), сформована на сайті кредитора та підписана позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (коду), отриманого позичальником в смс-повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті.
Відповідач підтвердив, що ознайомлений і приймає умови кредитного договору (оферти), а також підтвердив, що однозначно та безумовно приймає (акцептує) пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), невід`ємною частиною якої є заявка до кредитного договору № 17.11.2018-010000120 від 17 листопада 2018 року, з яким він попередньо уважно ознайомився. Акцептовані ним умови кредитного договору містяться у вказаних заявці та оферті.
Крім того, ОСОБА_1 розумів, що підписує та укладає кредитний договір на вищевказаних умовах, підписуючи даний акцепт одноразовим ідентифікатором (код із смс-повідомлення).
Відповідно до пунктів 11.4, 11.6 пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) позичальник підтверджує, що вказаний ним при реєстрації номер телефону належить виключно позичальнику, не переданий та не буде переданий у користування та/або володіння та/або розпорядження будь-яким особам, саме цей номер телефону використовується та буде використовуватись позичальником при виконанні умов даного договору, вчиненні будь-яких операцій за ним. Позичальник зобов`язаний забезпечити/гарантувати неможливість для третіх осіб здійснити доступ та/або використати номер телефону, зазначений при реєстрації позичальника у інформаційній системі. Позичальник несе ризик та негативні наслідки втрати, незаконного володіння, технічного перехоплення інформації, тощо, вибуття з володіння мобільного телефону позичальника (зокрема, відповідної SIM-карти). Ризик і всю відповідальність за несанкціоноване використання номеру телефону несе виключно позичальник. Будь-яку особу, яка використала такі засоби, кредитор безумовно вважає позичальником і не несе відповідальності, якщо це не відповідає дійсності.
Матеріали справи свідчать, що 17 листопада 2018 року у встановленому вказаними заявкою та пропозицією порядку, а також у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію», ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 строком на 14 календарних днів до 01 грудня 2018 року уклали кредитний договір за заявкою в електронній формі № 17.11.2018-010000120 на суму 7 000,00 грн зі сплатою процентів у розмірі 1 960,00 грн, що становить 28 % в процентному значенні (фіксована незмінювана процента ставка).
На підтвердження прийняття заяви на видачу кредиту 17 листопада 2018 року ТОВ «Споживчий центр» було надіслано відповідачу підтвердження укладення кредитного договору на вказаних умовах.
Цього ж дня вказана сума кредиту була видана відповідачу на узгоджених умовах договору, що підтверджується довідкою субконто (випискою) ОСОБА_1  за договором № 17.11.2018-010000120.
При цьому заявка, яка є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), була підписана відповідачем двома способами, а саме: одноразовим ідентифікатором F8293, надісланим смс-повідомленням на належний позичальнику номер телефону НОМЕР_1 , та власноручним цифровим підписом позичальника, створеним за допомогою електронного пристрою (а.с. 33).
Також у кредитному договорі зазначено адресу реєстрації місця проживання позичальника, надано кредитодавцю копію паспорта громадянина України та ідентифікаційного коду на ім`я  ОСОБА_1 (а.с. 26-32), що є підтвердженням здійснення саме відповідачем процедури ідентифікації в розумінні положень Закону України «Про електронну комерцію».
Вказані обставини відповідачем не були спростовані, останній не надав суду жодних доказів того, що вказаний засіб зв`язку (номер телефону) належить не йому, або що на час укладення кредитного договору він втратив вказаний засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування.
Суд першої інстанції не дав належної оцінки наданим позивачем доказам на підтвердження укладення кредитного договору між сторонами, не встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про неукладеність цього договору.
На думку колегії суддів, матеріали справи містять достатньо доказів, з яких достовірно вбачається, що 17 листопада 2018 рокуміж ТОВ «Споживчий центр» та  ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 17.11.2018-010000120в електронній формі, умови якого первісним кредитором були виконані у повному обсязі.
Посилання суду першої інстанції в рішенні на недоведеність позивачем факту здійснення зарахування кредитних коштів на банківський рахунок позичальника є необґрунтованими.
У заяві позичальника про перекредитування/зарахування, яка міститься у підтвердженні укладання кредитного договору № 17.11.2018-010000120від 17 листопада 2018 року міститься наступне положення: «На підставі ст.601 ЦК України позичальник просить зарахувати вимогу позичальника про видачу суми кредиту у розмірі 7 000 грн. за кредитним договором 17.11.2018-010000120 в рахунок вимоги кредитора про повернення суми кредиту у розмірі 7 000 грн. за кредитним договором 04.11.2018-100002442 від 04.11.2018. Кредитор погоджується на вказане зарахування рівних зустрічних однорідних вимог шляхом припинення попередніх зобов`язань позичальника в обліку кредитора. Зобов`язання кредитора з видачі кредиту за кредитним договором 17.11.2018-010000120 та зобов`язання позичальника з повернення суми кредиту за кредитним договором 04.11.2018-100002442 від 04.11.2018 вважаються виконаними в момент припинення попередніх зобов`язань позичальника в обліку кредитора. Дана заява є частиною кредитного договору 17.11.2018010000120».
Отже, кредитні кошти за договором № 17.11.2018-010000120від 17 листопада 2018 року не підлягали перерахуванню на банківський рахунок відповідача та за домовленістю сторін спрямувались в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за іншим кредитним договором № 04.11.2018-100002442 від 04 листопада 2018 року.
Проте відповідач, всупереч викладеним у кредитному договорі умовам, в передбачений строк, тобто до 01 грудня 2018 року,не повернув належні до сплати кредиторові грошові суми, тим самим порушив взяті на себе зобов`язання.
Відповідно розрахунку (довідки) про розмір простроченої заборгованості від 25 квітня 2025 року у відповідача перед позивачем існує заборгованість у загальному розмірі 12 460,00 грн, з яких: 7 000,00 - заборгованість за тілом кредиту, 1 960,00 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 3 500,00 грн - штраф, нарахований відповідно до пункту 5.4 договору.
Враховуючи, що у справах про стягнення кредитної заборгованості до предмета доказування включаються серед іншого обставини щодо розміру заборгованості, відповідно розрахунок заборгованості є належним доказом наявності та розміру заборгованості.
Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 548/15991/13-ц та від 30 жовтня 2019 року в справі № 361/2385/18-ц.
При цьому чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов'язків щодо доказування. 
Висновки суду першої інстанції щодо ненадання позивачем первинних бухгалтерських і платіжних документів, як належних доказів наявності у відповідача непогашеної заборгованості перед кредитором, є помилковими, оскільки як первісний кредитор ТОВ «Споживчий центр», так і новий кредитор ТОВ «Новий Колектор», є фінансовими, а не банківськими установами, відповідно не здійснюють відкриття, обслуговування рахунків фізичних осіб і не мають обов`язку формувати облікові документи за кредитними зобов`язаннями позичальника.
Таким чином наданий позивачем розрахунок є належним доказом наявної заборгованості відповідача за простроченим тілом кредиту та процентами, а також нарахованим штрафом (неустойкою), підтверджує несвоєчасне погашення кредиту і в повній мірі підтверджує доводи позивача про наявність заборгованості за кредитом у загальному розмірі 12 460,00 грн.
З огляду на вищевикладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новий Колектор» заборгованості за кредитним договором № 17.11.2018-010000120 від 17 листопада 2018 року у розмірі 12 460,00 грн, сплата яких узгоджується із умовами укладеного в електронному виглядідоговору та вимогами діючого законодавства.
Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального й порушенням норм процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «Новий Колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Відповідно до положень частин першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
На підставі викладеного з відповідача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах цієї справи, а саме 2 422,40 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 3 633,60грн - за подання апеляційної скарги, а всього підлягає стягненню 6 056,00 грн судового збору.
З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» задовольнити.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» заборгованість за кредитним договором № 17.11.2018-010000120 від 17 листопада 2018 року у розмірі 12 460,00 грн та 6 056,00 грн сплаченого судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

О.В. Борисова

Д.О. Таргоній