ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/31644/24 Суддя (судді) першої інстанції: Басай О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 березня 2026 року м. Київ 
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,
суддів: Карпушової О.В., Ключковича В.Ю., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, у якому просить суд:
- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 10.04.2024 № 103650011481 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 трудовий стаж роботи з 01.09.1988 до 22.08.1989, з 07.08.1992 до 12.10.1997 та призначити пенсію за віком, починаючи з 09.04.2024.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач протиправно відмовив у призначенні пенсії на підставі статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. Зазначає, що відповідачем не зараховано період його роботи з 01.09.1988 до 22.08.1989, з 07.08.1992 до 12.10.1997 до страхового стажу.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 10.04.2024 № 103650011481 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.09.1988 до 22.08.1989, з 07.08.1992 до 12.10.1997.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.04.2024 року про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду.
У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.
Не погоджуючись із судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Вимоги апеляційної скарги мотивує тим, що Головним управлінням за результатами розгляду заяви позивача про призначення пенсії до страхового стажу не зараховано періоди роботи, згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_1 , з 01.09.1988 по 22.08.1989 та з 07.08.1992 по 12.10.1997, оскільки відсутній запис куди заявника зараховано на роботу, що є порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Мінюсту України, Мінпраці України, Міністерства соціального захисту України № 58 від 29.07.1993 року.
Апелянт зазначає, що період роботи з 07.08.1992 по 12.10.1997, згідно протоколу свідчення свідків від 06.11.2023 не зараховано, оскільки не надано документального підтвердження з підприємства про пошкодження чи знищення майна (документів), що унеможливлюють надання уточнюючої довідки за даний період роботи або ж неможливості одержання їх внаслідок ліквідації установи та відсутності архівних даних з інших причин.
Також апелянт стверджує, що суд не може вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції Пенсійного фонду України (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження останнього та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.05.2025 та від 20.01.2026 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
До суду апеляційної інстанції від позивача надійшло клопотання про прискорення розгляду справи.
Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильності застосування норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 03.04.2024 позивач звернувся до Головного управління ПФУ у Київській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV.
За принципом екстериторіальності, розглянувши заяву позивача, Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області прийняло рішення від 10.04.2024 №103650011481 про відмову в призначенні пенсії.
Своє рішення відповідач обґрунтував відсутністю необхідного страхового стажу. Необхідний страховий стаж для призначення пенсії відповідно статті 26 Закону № 1058- ІV становить 31 рік, страховий стаж заявника становить 28 років 00 місяців 05 днів.
До страхового стажу не зараховано періоди роботи: з 01.09.1988 по 22.08.1989 та з 07.08.1992 по 12.10.1997 - оскільки згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_2 відсутній запис куди позивача було зараховано на роботу.
Період роботи з 07.08.1992 по 12.10.1997 згідно протоколу свідчення свідків від 06.11.2023 не зараховано, оскільки не надано документального підтвердження з підприємства про пошкодження чи знищення майна (документів), що унеможливлюють надання уточнюючої довідки за даний період роботи або ж неможливості одержання внаслідок ліквідації установи та відсутності архівних даних з інших причин.
Як випливає із записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 :
- у період з 01.09.1988 по 22.08.1989 позивач працював плотником 2-розряда (мовою оригіналу), які завірені печаткою, вказані номери та дати наказів.
- у період з 07.08.1992 по 12.10.1997 позивач працював плотником 3-розряда (мовою оригіналу), які завірені печаткою, вказані номери та дати наказів.
Не погоджуючись з спірним рішенням відповідача, та вважаючи його протиправним позивач звернувся до суду з цим позовом.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами статі 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг врегульовано Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV).
Згідно з частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Статтею 56 Закону України №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Згідно із статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Пунктами 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 3 Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
При вирішенні спору, що виник між сторонами, суд виходить із того, що положення Порядку № 637 щодо підтвердження стажу роботи мають застосовуватися лише у чітко визначених та вичерпних випадках, а саме: за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
За приписами пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
При цьому, як передбачено пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 "Про трудові книжки працівників", заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства, установи, організації в присутності працівника, а відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Відповідно до пункту 2.4 Інструкції №58 від 29.07.1993 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Згідно пункту 2.6 Інструкції №58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Отже, обов`язок щодо внесення достовірних даних покладено на уповноважений ним орган, тобто на підприємство де працював позивач.
Поряд із цим суд зауважує, що особа не може відповідати за правильність та повноту оформлення його трудової книжки та бухгалтерських документів уповноваженою особою і, тому неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини уповноваженого органу не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах.
Даний правовий висновок відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2018 по справі №687/975/17.
За таких обставин, пенсійний орган фактично переклав відповідальність за належне та правильне оформлення трудової книжки та інших документів щодо відомостей про період роботи на підприємстві на позивача, що є непропорційним заявленій легітимній меті (підтвердження страхового стажу), тому зазначені дії не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.
Водночас, за змістом наведених норм відповідальним за заповнення трудової книжки є уповноважений орган.
За правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а, не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальною обставиною є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
При цьому, суд враховує відсутність вини позивача у наявних зауваженнях щодо коректності заповнення записів у його трудовій книжці та спірних періодів, з огляду на те, що обов`язок належного оформлення таких документів покладається не на особу, а на уповноважених осіб, тому це не може позбавити громадян конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питання надання пенсії за віком.
З матеріалів справи вбачається, що записи № 12, № 13, № 16, № 17 трудової книжки позивача містять повну інформацію про роботу позивача у спірний період та характер виконуваних позивачем робіт, окрім того вказані записи виконані у відповідності до вимог законодавства, із зазначенням відповідних наказів, на підставі яких вони внесені, та без будь-яких помилок або виправлень (а.с.15-16).
Поряд з цим трудова книжка позивача в частині спірних періодів не містить жодних виправлень, підчисток та/або наведень, не містить неправдиві або недостовірні відомості, зворотного відповідачем не доведено. 
Тому зазначені відповідачем зауваження, недоліки, не можуть бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні вказаних спірних періодів трудової діяльності позивача до стажу роботи, що враховується при призначенні пенсії.
Також відповідачем не надано доказів того, що позивач не працював у спірні періоди на вказаних підприємствах, чи записи у трудовій книжці позивача стосовно спірного періоду зроблені з іншими вадами, які заважають їх зарахуванню до страхового стажу, або взагалі відсутні, а тому суд вважає за можливе вважати їх як належною інформацією, яка утримує в собі доказову складову на підтвердження права позивача на пенсійне забезпечення.
Щодо доводів апелянта про те, що період роботи з 07.08.1992 по 12.10.1997, згідно протоколу свідчення свідків від 06.11.2023 року не зараховано, оскільки не надано документального підтвердження з підприємства про пошкодження чи знищення майна (документів), що унеможливлюють надання уточнюючої довідки за даний період роботи або ж неможливості одержання їх внаслідок ліквідації установи та відсутності архівних даних з інших причин, колегія суддів зазначає таке.
У трудовій книжці ОСОБА_1 від 26.01.1982. НОМЕР_2 записи № 16, № 17 містять повну інформацію про роботу позивача у спірний період та характер виконуваних позивачем робіт, окрім того вказані записи виконані у відповідності до вимог законодавства, із зазначенням відповідних наказів, на підставі яких вони внесені, та без будь-яких помилок або виправлень. 
В даному випадку пенсійний орган не ставить під сумнів достовірність записів, внесених до трудової книжки позивача. 
Відсутність інших документів на підтвердження трудового стажу не може нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого ним трудового стажу.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність уточнюючої довідки з посиланням на первинні документи, довідку про реорганізацію підприємства не може бути підставою для відмови у зарахуванні до загального стажу роботи цього періоду, оскільки таку довідку позивач не може надати з підстав, які не залежать від нього, а трудова книжка позивача містить повну інформацію про роботу позивача у спірний період та характер виконуваних позивачем робіт.
Окрім того, відповідно до частини першої статті 101 Закону № 1788-XII органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Згідно з частиною третьою статті 44 Закону № 1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Отже, органи Пенсійного фонду України наділені повноваженнями щодо перевірки відповідної інформації та встановлення обставин щодо наявності або відсутності пільгового стажу, в тому числі шляхом проведення перевірок та вимагання відповідних документів у роботодавців.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що матеріалами справи не підтверджується намір відповідача реалізувати свої повноваження щодо з`ясування всіх обставин справи, що не може бути правовою підставою для позбавлення позивача права на соціальний захист та призначення пенсії.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області не було вжито всіх належних заходів щодо перевірки та підтвердження факту роботи позивача з 01.09.1988 до 22.08.1989, з 07.08.1992 до 12.10.1997 та не було запропоновано позивачу усі можливі способи для підтвердження страхового стажу, законні та обґрунтовані підстави для відмови вказаним Пенсійним фондом у підтвердженні вказаного стажу позивачу були відсутні.
Крім того, колегія суддів зазначає, що право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, у тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.
Людина вступає в пенсійні правовідносини для реалізації свого права на отримання пенсійного забезпечення і такі відносини, за загальним правилом, мають безстроковий характер.
Водночас, Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області як суб`єкт владних повноважень не довело суду правомірності своїх доводів в оскаржуваній частині.
Оскільки трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача, а зазначені Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області обставини не можуть позбавити останнього його конституційного права на соціальний захист, тому зазначені вище періоди мають бути зараховані до страхового стажу позивача.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо наявності підстав для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 10.04.2024 № 103650011481 про відмову у призначенні пенсії за віком позивачу, оскільки відповідачем протиправно не зараховано спірні періоди.
Також, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву позивача від 03.04.2024 року про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду, оскільки в рамках цієї адміністративної справи судом встановлювались обставини щодо неврахування періодів стажу позивача при вирішенні питання про призначення пенсії, з чим погоджується і колегія суддів.
Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга відповідача не містить.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.
В іншій частині судове рішення сторонами не оскаржується.
На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2025 року у справі №320/31644/24 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач О.М. Кузьмишина

Судді О.В.Карпушова

В.Ю.Ключкович