ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

30 березня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/22375/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Шальєвої В.А.,
суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року (суддя Калугіна Н.Є., повне судове рішення складено 12 грудня 2025 року) в справі № 160/22375/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - ГУ ПФУ) про:
визнання незаконною відмову № 046850017877 від 10 квітня 2025 року у призначенні пенсії за віком;
зобов`язання зарахувати до загального трудового стажу період праці з 30.10.1984 року і по 14.11.1987 року проходження військової служби згідно записів військового квитка, стаж праці з 16.06.1983 року по 01.12.1983 року; з 12.03.1984 року по 01.05.1984 року; з 20.01.1988 року; з 20.01.1988 року по 31.10.1990 року; з 01.01.1991 року по 29.03.1997 року на підставі виписки з трудової книжки НОМЕР_1 , та довідки М-90 від 14.02.2025 з Архівної установи «Трудовий архів»).
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 046850017877 від 10.04.2025 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи в Дніпропетровському виробничому об`єднанні “Дніпрошина” з 16.06.1983 по 01.12.1983, з 12.03.1984 по 01.05.1984, з 20.01.1988 по 31.10.1990, в колгоспі ім. Петровського Солонянського району з 01.01.1991 по 29.03.1997, а також період проходження військової служби з 30.10.1984 по 14.11.1987, з урахуванням періоду роботи з 12.03.1984 по 01.05.1984.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 03.03.2025, відповідно до ст. 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення”.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Вказує на правомірність незарахування спірних періодів до страхового стажу, внаслідок чого у позивача відсутній необхідний страховий стаж для призначення пенсії за віком.
Крім того, зобов`язавши відповідача призначити позивачу пенсію, суд першої інстанції перебрав на себе повноваження органу Пенсійного фонду. 
Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 01.04.2025 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення йому пенсії за віком, відповідно до ст. 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Зазначена заява позивача за принципом екстериторіальності розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області.
Рішенням № 046850017877 від 10.04.2025 року, яке прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, відмовлено в призначенні пенсії за віком, відповідно до ст. 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, оскільки заявник не набув необхідного страхового стажу (32 років).
У рішенні, зокрема, вказано: “Відмова про призначення пенсій за віком ОСОБА_1 .
Дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України 01.04.2025.
Пенсійний вік визначений статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" становить 60 років.
Вік заявника 60 років.
Необхідний страховий стаж статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" становить 32 роки.
У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою статті 26, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 років мають особи за наявності страхового стажу: починаючи з 1 січня 2028 року становить від 25 до 35 років.
У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою статті 26, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 65 років мають особи за наявності страхового стажу: починаючи з 1 січня 2028 року становить від 15 до 25 років.
Страховий стаж заявника становить 20 років 4 місяці 12 днів.
Результати розгляду документів, доданих до заяви:
за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди:
- проходження військової служби з 30.10.1984 по 14.11.1986, оскільки у військовому квитку дата звільнення в запас (14.11.1986) не відповідає даті наказу про звільнення в запас (29.09.1987). Також згідно довідки від 12.11.1999 № 311/6 неможливо зарахувати, оскільки в довідці відсутнє посилання на первинні документи та в заяві відсутнє повідомлення про неотримання від інших держав пенсійних виплат відповідно до статті 241 Закону України № 1058. Необхідно надати уточнюючу довідку з військкомату;
- роботи згідно наданої довідки від 18.03.2025 № 4/5-338: з 16.06.1983 по 01.12.1983, оскільки в довідці відсутня дата наказу про прийняття на роботу, з 12.03.1984 по оскільки відсутній запис про звільнення з роботи та з 20.01.1988 по 11.05.1988, оскільки довідка видана на підставі книгу обліку прийому робітників. Стаж можливо зарахувати після проведення акту перевірки довідки заробітної плати;
- роботи з 1990 по 1997 згідно наданої довідки від 14.02.2025 № М-90, оскільки в довідці ім`я та по батькові зазначено скорочено;
- підприємницької діяльності з 01.07.2004 по 31.08.2006, з 01.07.2009 по 31.01.2010, з 01.05.2010 по 31.10.2010, з 01.12.2010 по 31.03.2012, з 01.06.2012 по 31.08.2013 та з 01.03.2022 по 31.03.2025, оскільки згідно Індивідуальних відомостей про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутнє нарахування та сплата внесків до Пенсійного фонду.
Не працює. Підприємець.
Враховуючи вищезазначене, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято рішення № 046850017877 від 10.04.2025 р. (далі-Рішення) про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону, за відсутності страхового стажу 32 роки.”.
Суд першої інстанції вважав, що випискою з трудової книжки позивача НОМЕР_1 , яка містить відомості про період роботи позивача в періоди роботи в Дніпропетровському виробничому об`єднанні “Дніпрошина” з 16.06.1983 по 01.12.1983, з 12.03.1984 по 01.05.1984, з 20.01.1988 по 31.10.1990, а також в колгоспі ім. Петровського Солонянського району, зокрема, з 01.01.1991 по 29.03.1997, архівною довідкою №М-09 від 14.02.2025, підтверджено зазначені періоди роботи позивача, а наведені відповідачем обставини не є такими, що викликають сумнів у достовірності спірних періодів роботи у виписці з трудової книжки НОМЕР_1 , виписка з трудової книжки є належним доказом праці позивача у спірний період.
Враховуючи наявність відповідних записів у трудових книжках позивача, які є основним документом, що підтверджує стаж роботи позивача, суд першої інстанції дійшов висновку, що пенсійним орган протиправно не враховано до страхового стажу позивача періоди роботи з 16.06.1983 по 01.12.1983, з 12.03.1984 по 01.05.1984, з 20.01.1988 по 31.10.1990 та з 01.01.1991 по 29.03.1997 за фактичною тривалістю, відповідно до виписки із трудової книжки серії НОМЕР_1 .
Щодо незарахування до страхового стажу періоду проходження позивачем військової служби суд першої інстанції зазначив, що позивач проходив військову службу з 30.10.1984 по 14.11.1987, що підтверджується довідкою ІНФОРМАЦІЯ_2 №1/2946 від 22.04.2025, відповідно до якої, позивач проходив строкову військову службу в період з 30.10.1984 по 14.11.1986. Підстава: військовий квиток серії НОМЕР_2 , військово-облікова картка, тому дійшов висновку про наявність правових підстав для зарахування до страхового стажу позивача періоду служби в лавах Збройних сил СРСР з 10.11.1984 по 08.12.1986.
Оскільки відповідачем протиправно відмовлено позивачеві у призначенні пенсії за віком виключно через відсутність необхідного страхового стажу, водночас, судом встановлено протиправність неврахування до страхового стажу періодів роботи позивача, у зв`язку із чим кількість страхового стажу позивача є достатньою для призначення пенсії (більше 32 років), а отже, він набув право на призначення пенсії за віком, суд першої інстанції вважав, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень і єдиним варіантом поведінки пенсійного органу у даному випадку є саме призначення пенсії позивачу.
Таким чином, та з урахуванням тієї обставини, що оскаржувані дії відповідача не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях, суд першої інстанції вважав за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити позивачеві пенсію за віком з 03.03.2025, відповідно до ст. 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення”.
Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_1 01 квітня 2025 року звернувся до територіального органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області, яким заява позивача розглянута за принципом екстериторіальності, № 046850017877 від 10 квітня 2025 року відмовлено в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком з підстав відсутності необхідного страхового стажу (32 років).
У рішенні, зокрема, вказано, що страховий стаж заявника становить 20 років 4 місяці 12 днів.
За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди:
- проходження військової служби з 30.10.1984 по 14.11.1986, оскільки у військовому квитку дата звільнення в запас (14.11.1986) не відповідає даті наказу про звільнення в запас (29.09.1987). Також згідно довідки від 12.11.1999 № 311/6 неможливо зарахувати, оскільки в довідці відсутнє посилання на первинні документи та в заяві відсутнє повідомлення про неотримання від інших держав пенсійних виплат відповідно до статті 241 Закону України № 1058. Необхідно надати уточнюючу довідку з військкомату;
- роботи згідно наданої довідки від 18.03.2025 № 4/5-338: з 16.06.1983 по 01.12.1983, оскільки в довідці відсутня дата наказу про прийняття на роботу, з 12.03.1984 по оскільки відсутній запис про звільнення з роботи та з 20.01.1988 по 11.05.1988, оскільки довідка видана на підставі книгу обліку прийому робітників. Стаж можливо зарахувати після проведення акту перевірки довідки заробітної плати;
- роботи з 1990 по 1997 згідно наданої довідки від 14.02.2025 № М-90, оскільки в довідці ім`я та по батькові зазначено скорочено;
- підприємницької діяльності з 01.07.2004 по 31.08.2006, з 01.07.2009 по 31.01.2010, з 01.05.2010 по 31.10.2010, з 01.12.2010 по 31.03.2012, з 01.06.2012 по 31.08.2013 та з 01.03.2022 по 31.03.2025, оскільки згідно Індивідуальних відомостей про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутнє нарахування та сплата внесків до Пенсійного фонду.
Спірним в цій справі є питання права позивача на призначення пенсії за віком через відсутність необхідного страхового стажу.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі – Закон № 1058-IV).
Частинами першою та другою статті 26 Закону №1058-ІV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років. 
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
За змістом частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з частиною другою статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі – Порядок № 637).
Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідачем не зараховано до страхового стажу позивача, зокрема, періоди:
- проходження військової служби з 30.10.1984 по 14.11.1987, оскільки у військовому квитку дата звільнення в запас (14.11.1986) не відповідає даті наказу про звільнення в запас (29.09.1987);
- періоди роботи в Дніпропетровському виробничому об`єднанні «Дніпрошина» з 16.06.1983 по 01.12.1983 згідно з довідкою від 18.03.2025 № 4/5-338, оскільки в довідці відсутня дата наказу про прийняття на роботу; з 12.03.1984 по 01.05.1984, оскільки відсутній запис про звільнення з роботи; з 20.01.1988 по 31.10.1990, оскільки довідка видана на підставі книгу обліку прийому робітників;
- період роботи в колгоспі ім. Петровського Солонянського району з 01.01.1991 по 29.03.1997, оскільки в довідці від 14.02.2025 № М-90 ім`я та по-батькові зазначено скорочено.
Виписка з трудової книжки позивача НОМЕР_1 містить відомості про період роботи позивача в Дніпропетровському виробничому об`єднанні «Дніпрошина» з 16.06.1983 по 01.12.1983, з 12.03.1984 по 01.05.1984, з 20.01.1988 по 31.10.1990, а також в колгоспі ім. Петровського Солонянського району, зокрема, з 01.01.1991 по 29.03.1997.
Ці періоди роботи підтверджується архівною довідкою №М-09 від 14.02.2025. 
Записи про роботу позивача виконані зрозуміло в хронологічному порядку, засвідчені підписами уповноважених осіб та печатками підприємства.
На момент заповнення трудової книжки позивача вперше порядок ведення трудових книжок працівників регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20 червня 1974 року? №162 (далі - Інструкція №162).
Відповідно до пункту 2.2 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.
У трудову книжку вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: нагородження орденами і медалями, присвоєння почесних звань; заохочення за успіхи в роботі, що застосовуються трудовим колективом, а також нагородження і заохочення, передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку і статутами про дисципліну; інші заохочення відповідно до чинного законодавства; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Пунктом 2.11 Інструкції №162 встановлено, що після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей.
Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після того ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Відповідно до пункту 2.14 Інструкції №162 якщо за час роботи робітника або службовця найменування підприємства змінюється, то про це окремим рядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: "Підприємство таке з такого числа перейменоване в таке", а в графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата та номер.
Пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, (далі – Інструкція №58, діє з 29 липня 1993 року) встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідно до пункту 1.2 Інструкції № 58 трудові книжки раніше встановленого зразка обміну не підлягають.
Відповідно до пункту 2.2 Інструкції №58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження: відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення: відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України: відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з ним винагороди.
За змістом пункту 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
За положеннями пункту 2.6 Інструкції № 58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
Пунктом 2.6 Інструкції № 58 передбачено, що якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму.
Відповідно до пункту 4.1 Інструкції № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Відтак, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на роботодавця.
За правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а, від 04 вересня 2018 року у справі № 423/1881/17, певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Отже, право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки, а на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Неточність в записах в трудовій книжці та інших документах не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу, що дає особі право на призначення пенсії, оскільки працівник не повинен відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.
Зважаючи на наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність незарахування спірних періодів до страхового стажу. 
Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення у випадку повної, часткової, тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.
Позивач як громадянин України за умови підтвердження страхового стажу та відомостей про отриманий дохід наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних (надуманих) підстав, що узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 28 серпня 2018 року у справі № 175/4336/16-а, від 25 вересня 2018 року у справі № 242/65/17 та від 27 лютого 2019 року у справі № 423/3544/16-а.
Стосовно питання зарахування до страхового стажу періоду проходження строкової військової служби суд зазначає таке.
Позивач проходив строкову військову службу з 30.10.1984 по 14.11.1986.
Період проходження позивачем військової служби підтверджується довідкою ІНФОРМАЦІЯ_2 №1/2946 від 22.04.2025, відповідно до якої позивач проходив строкову військову службу в період з 30.10.1984 по 14.11.1986. Підстава: військовий квиток серії НОМЕР_2 , військово-облікова картка.
Відповідачем не зараховано до страхового стажу період проходження строкової військової служби з тих підстав, що у військовому квитку дата звільнення в запас (14.11.1986) не відповідає даті наказу про звільнення в запас (29.09.1987).
Статтею 56 Закону № 1788-ХІІ встановлено, що до стажу роботи зараховується також військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.
В період проходження позивачем строкової військової служби діяло Положення про порядок призначення та виплати державних пенсій, затверджене постановою Ради Міністрів СРСР від 03 серпня 1972 року № 590 (далі – Положення № 590).
Підпунктом «к» частини першої пункту 109 Положення № 590 передбачено, що крім роботи в якості робочого або службовця в загальний стаж роботи зараховується також служба у складі збройних сил СРСР.
Оскільки записами військового квитка та довідкою ІНФОРМАЦІЯ_2 №1/2946 від 22.04.2025 доведено, що позивач з 30.10.1984 по 14.11.1986 проходив строкову військову службу, суд погоджує висновок суду першої інстанції, що цій період має бути зарахований до страхового стажу позивача.
Підстави, за якими період військової служби не зараховано до страхового стажу, суд визнає необґрунтованими, позаяк записами, які містяться у військовому квитку, підтверджено період проходження строкової військової служби, зокрема дата 14.11.1986 - дата закінчення військової служби.
Зазначення іншої дати звільнення з військової служби (29.09.1987) також є незмістовними, адже право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок військових квитків, а на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його військовому квитку.
Стосовно обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивача суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини вказав, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
У рішенні в справі «Рисовський проти України» (Rysovskyyv. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04) ЄСПЛ вказав, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.
З урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції суд дійшов висновку про обґрунтованість обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивача – зобов`язання призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах. 
Частинами третьою - четвертою статті 245 КАС України установлено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Суд зазначає, що в розглядуваному випадку відсутні підстави вважати, що повноваження органу Пенсійного фонду у питанні призначення пенсії є дискреційними, позаяк для прийняття рішення на користь позивача виконано усі умови, визначені законом, зокрема, з урахуванням періодів роботи, що мають бути зараховані до страхового стажу позивача на виконання рішення в цій справі, страховий стаж позивача має складати більше 32 років, й прийняття рішення про призначення позивачу пенсії за віком не передбачає право відповідача діяти на власний розсуд.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Оскільки предметом позову в цій справі є дії (рішення) суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку. 
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року в справі № 160/22375/25 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року в справі № 160/22375/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати ухвалення 30 березня 2026 року та відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Повне судове рішення складено 30 березня 2026 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва 

суддя В.Є. Чередниченко 

суддя С.М. Іванов