ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
17.04.2025	Справа № 910/2595/24	

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Молодіду Д.С.. розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Фізичної особи - підприємця Пальшина Юрія Ігоровича ( АДРЕСА_1 (адреса для листування: АДРЕСА_2 ) 
до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (вул. Грушевського Михайла, 1Д, м. Київ, 01001) 
про визнання недійсним одностороннього правочину

Представники сторін: 
від позивача: Вертеба Д.С.
від відповідача: Яндульський Д.В.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець Пальшин Юрій Ігорович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про визнання недійсним односторонній правочин, вчинений Акціонерним банком Комерційний банк "Приватбанк", оформлений у вигляді повідомлення про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку № 20.1.0.0.0/7-230919/118 від 19.09.2023.
В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на вчинення відповідачем вказаного одностороннього правочину без достатніх правових підстав та за умови не наведення будь - яких чітких та обґрунтованих обставин, які стали підставою для прийняття банком такого рішення, у зв`язку з чим правочин має бути визнаний недійсним в судовому порядку.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/2595/24, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, враховуючи незначну складність справи, за відсутності клопотань про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, господарським судом на підставі ч.1 ст. 247 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Так, через систему "Електронний суд" 04.04.2024 від представника відповідача надійшов відзив б/н від 04.04.2024 на позовну заяву, з доказами надсилання до електронного кабінету представника позивача, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на необґрунтованість останнього, оскільки за наслідками проведеної перевірки банк дійшов висновку, що діяльність ФОП Пальшина Ю.І. носить фіктивний характер і спрямована на вивід коштів з обсягу власного підприємства для подальшого особистого використання, а також на формування фіктивного статутного капіталу на користь власного підприємства і підприємства дружини, тобто діяльність ФОП Пальшина Ю.І. визнана АТ КБ "ПриватБанк" підозрілою, у зв`язку з чим щодо позивача прийнято рішення про встановлення неприйнятно високого ризику та про відмову від підтримання ділових відносин шляхом розірвання ділових відносин і закриття рахунків на підставі абз. 3 ч. 1 ст. 15 Закону про ПВК/ФТ, а також клопотання б/н від 04.04.2024 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, враховуючи предмет та підстави позову, а також обсяг заявлених сторонами обставин та поданих у даній справі доказів.
В свою чергу, від позивача 10.04.2024 через систему "Електронний суд" надійшла відповідь на відзив б/н від 09.04.2024, з доказами надсилання до електронного кабінету відповідача, в якій позивач не погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву та зазначає, що АТ КБ "ПриватБанк" здійснено поверхневий аналіз змісту господарських операцій позивача, а також звертає увагу на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 30.10.2023 у справі № 522/14008/21, відповідно до якої право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовлятися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є необмеженим, відтак, судам необхідно у кожному випадку, виходячи з фактичних обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику. Вказані документи судом долучені до матеріалів справи.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.05.2024 за результатами розгляду судом наданих сторонами заяв по суті спору, клопотань та доказів, з метою всебічного, повного та об`єктивного розгляду судом всіх обставин, які мають істотне значення для вирішення спору, та надання сторонам можливості реалізувати право на доведення своєї правової позиції у спорі, в тому числі шляхом подання додаткових доказів по справі, судом задоволено клопотання відповідача, постановлено здійснювати розгляд справи № 910/2595/24 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 05.06.2024.
Проте, у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги у м. Києві, підготовче засідання 05.06.2024 не відбулося.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.06.2024 підготовче засідання у справі призначено на 11.07.2024.
Проте, у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги у м. Києві підготовче засідання 11.07.2024 не відбулося.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.08.2024 підготовче засідання у справі призначено на 05.09.2024.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 року враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/2595/24 та призначення справи до судового розгляду по суті на 10.10.2024 року.
Проте, у зв`язку із перебуванням судді Селівона А.М. у короткостроковій поза графіком відпустці, ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.10.2024 судове засідання з розгляду справи по суті призначене на 14.11.2024 року.
У судових засіданнях з розгляду справи по суті 14.11.2024, 12.12.2024 та 29.01.2025 протокольними ухвалами було оголошено перерви до 12.12.2024, 29.01.2025 та 06.02.2025 відповідно.
Судом встановлено, що до початку судового засідання представником відповідача засобами електронного зв`язку 03.02.2025 року було подано клопотання б/н від 03.02.2025 про участь у судовому засіданні 06.02.2025 в режимі відеоконференції, в якому останній також заперечує проти позовних вимог та підтримує відзиві і пояснення по справі, проте представник АТ КБ «Приватбанк» у судове засідання 06.02.2025 року не з`явився та на відеозв`язок не вийшов. 
Також через систему "Електронний суд" представником позивача подані два клопотання б/н від 06.02.2025 ідентичного змісту про відкладення розгляду справи для надання сторонам часу на мирне врегулювання спору, з доказами надсилання до електронного кабінету відповідача та копією заяви позивача б/н від 05.02.2025 року про поновлення ділових відносин з відповідачем. Документи судом долучені до матеріалів справи.
Ухвалою Господарського суду від 06.02.2025 року у зв`язку з нез`явленням представників сторін відкладено судове засідання з розгляду справи по суті на 06.03.2025 року. 
Проте, у зв`язку з оголошеною на час судового засідання повітряною тривогою у місті Києві, судове засідання 06.03.2025 не відбулось.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.03.2025 року судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 17.04.2025 року.
Будь - яких інших заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, від сторін та учасників справи станом на час проведення судового засідання з розгляду справи по суті 17.04.2025 року до суду не надходило.
У судові засідання з розгляду справи по суті 14.11.20214 року, 12.12.2024 року, 29.01.2025 року та 17.04.2025 року з`явились уповноважені представники позивача та відповідача. 
У судове засідання з розгляду справи по суті 06.02.2025 уповноважені представники позивача та відповідача не з`явились.
Про дату, час і місце проведення судового засідання 06.02.2025 сторони повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи розписками уповноважених представників позивача та відповідача б/н від 29.01.2025 року.
Суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
У судових засіданнях з розгляду справи по суті 14.11.2024 року, 12.12.2024 року та 17.04.2025 року представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. 
В свою чергу в судових засіданнях з розгляду справи по суті 14.11.2024 року, 12.12.2024 року та 17.04.2025 року представник відповідача заперечував проти позовних вимог.
Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 17.04.2025 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України (далі - Господарський кодекс України, дійсний на час спірних правовідносин) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Суд зазначає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 статті 639 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Згідно з частиною 1 статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Частиною 5 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частини 1 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Статтею 181 Господарського кодексу України визначено, що господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Так, відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Як свідчать матеріали справи, 09.02.2023 року між Акціонерним товариством КБ "Приватбанк" (відповідач по справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРО ЕКСПОРТ МИКОЛАЇВ" (далі - Клієнт, позивач по справі) в особі Фізичною особою - підприємцем Пальшиним Юрієм Ігоровичем укладено Договір укладено договір на отримання банківських послуг (далі - Договір).
Так, відповідно до частини 1 статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті.
Згідно із ч. 1 ст. 51 Закону України "Про банки і банківську діяльність" для здійснення банківської діяльності банки відкривають та ведуть кореспондентські рахунки у Національному банку України та інших банках в Україні і за її межами, банківські рахунки для фізичних та юридичних осіб у гривнях та іноземній валюті.
Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (частина 1 статті 1066 ЦК України).
Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом (частини перша, друга статті 1068 ЦК України).
Частина 1 статті 1074 Цивільного кодексу України встановлює, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.
Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 651 ЦК України).
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).
Відповідно до статті 1075 Цивільного кодексу України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Банк не має права за заявою клієнта розривати договір банківського рахунка чи вчиняти інші дії, що мають наслідком припинення договору, у разі якщо грошові кошти, що знаходяться на відповідному рахунку, заморожені відповідно до Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення". Клієнт не має права без згоди обтяжувача за домовленістю з банком чи односторонньо, у тому числі шляхом односторонньої відмови від виконання зобов`язання, розривати договір банківського рахунка чи вчиняти інші дії, що мають наслідком припинення договору, у разі якщо майнові права на грошові кошти, що знаходяться на відповідному рахунку, є предметом обтяження, якщо інше не передбачено умовами обтяження. Правочини, вчинені з порушенням цієї вимоги, є нікчемними.
Банк має право вимагати розірвання договору банківського рахунка, зокрема, у випадках, передбачених законодавством, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.
Відповідно до абзацу 2 частини 4 статті 1075 ЦК України банк може відмовитися від договору банківського рахунка та закрити рахунок клієнта у разі наявності підстав, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення". Залишок грошових коштів на рахунку клієнта повертається клієнту.
Як зазначено в позовній заяві та встановлено судом, 30.07.2023 року позивачем було отримано запит від АТ КБ «Приватбанк» № 20.1.0.0.0/7-230730/385, відповідно до якого АТ КБ «ПриватБанк» з метою проведення фінансового моніторингу просив позивача надати документи на підтвердження здійснення ним господарської діяльності як фізичної особи-підприємця, а саме: договори, укладені з ТОВ «ГАРАЖ.ЮА» 42347057 та супутні документи: накладні, акти, обов`язково ТТН та інші документи, які деталізують інформацію щодо закупленого товару (рахунок 2600*6288); документи реалізації закупленого товару, сплата за який надійшла на рахунок 2600*6288: накладні, акти, ТТН та інше; документи, які пояснять економічний зміст платежів, які надійшли на рахунок ФОП Пальшина Ю.І. 2600*3262 від ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФІНЕКСПРЕС", 39706018; окремо документи закупівлі/виробництва товарів/робіт/послуг, які в подальшому реалізовані через ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНЕКСПРЕС», 39706018; договори оренди обладнання, укладені з ТОВ «ІОНІТІ», 42153109 (платежі сплати надійшли - а рахунок 2600*3262) та супутні документи: акти приймання-передачі обладнання і послуг, деталізований розрахунок вартості оренди обладнання; окремо надати документи власності обладнання, яке передано в оренду. 
Також банком вимагалось надати - документи і пояснення щодо операцій, здійснених по особистій карті НОМЕР_1 : причини масового повернення коштів від ТОВ ГАРАЖ.ЮА, 42347057 (надати документи на підтвердження); пояснення і документи підстави для переказу коштів у статутний капітал ТОВ «ГАРАЖ.ЮА», 42347057; інформацію про подальший рух коштів по карті НОМЕР_1 (з якою метою перераховувалися грошові кошти на рахунки третіх осіб (за виключенням сплати побутових витрат), що є підставою для Вашої співпраці, просимо також надати підтверджуючи документи); виписки з поточних рахунків відкритих в інших банках за останні 6 місяців.
На виконання вимог вищезазначеного запиту в період 03.08.2023 року - 14.09.2023 року позивачем шляхом надсилання на електронну пошту уповноваженого представника АТ КБ «ПриватБанк" - anastasija.petrova@privatbank.ua було надано запитувані банком документи на підтвердження реальності господарських операцій, наявності ресурсів для ведення господарської діяльності та підтвердження відсутності будь-якого порушення вимог чинного аконодавства під час ведення своєї господарської діяльності, що підтверджується відповідними роздруківками (скрін-шотами) електронних повідомлень з електронної пошти. 
В подальшому 19.09.2023 року позивачем було отримано від АТ КБ "ПриватБанк" Повідомлення № 20.1.0.0.0/7-230919/118 від 19.09.2023 року про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку, в якому з посиланням на вимоги частини 1 статті 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Національного банку України № 65, внутрішніми документами Банку з питань фінансового моніторингу, з урахуванням результатів здійснених заходів належної перевірки, моніторингу ділових відносин та фінансових операцій, було зазначено про прийняте банком 18.09.2023 року рішення про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору у зв`язку з встановленням неприйнятно високого рівня ризику/ненадання необхідних для здійснення належної перевірки документів чи відомостей/неможливістю здійснення ідентифікації та/або верифікації, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників/подання недостовірної інформації/подання інформації з метою введення в оману Банк. Копія вказаного повідомлення наявна в матеріалах справи.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що в оскаржуваному правочині відсутні будь-які чіткі та обґрунтовані обставини, які стали підставою для прийняття банком такого рішення, враховуючи те, що позивач надав достатню кількість документів на спростування будь-яких сумнівів ризикової діяльності, натомість в повідомленні перелічено перелік усіх можливих підстав для розірвання ділових відносин, проте не підкреслено (не виділено) конкретної підстави, на підставі якої розірвані ділові відносини з позивачем.
Як наголошує позивач, ним були надані змістовні та обґрунтовані пояснення щодо питань, які ставилися відповідачем у запиті про надання документів, водночас відповідач не здійснив належного аналізу таких пояснень та документів, не навів у рішенні обґрунтованих висновків про те, яких саме документів вистачило йому для підтвердження фінансових операцій позивача, від відповідача не надходило додаткових запитів щодо надання інших документів, які необхідні банку, не враховано активі дії позивача щодо надання таких документів і пояснень, зокрема, щодо детального роз`яснення особливостей здійснення господарської діяльності, у зв`язку з чим позивач вважає дії АТ КБ «Приватбанк» неправомірними та просить суд визнати недійсним односторонній правочин Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», оформлений повідомленням № 20.1.0.0.0/7-230919/118 від 19.09.2023 року про відмову від підтримання ділових відносин шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку.
За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.
У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Поряд з цим суд зазначає, що обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
У пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.
Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.
Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Наразі, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №916/2620/20, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 18.11.2019 у справі №902/761/18 та від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.
Як зазначалось судом вище, позовні вимоги позивача ґрунтуються на запереченні позивачем обґрунтованості підозр щодо фінансових операцій позивача, зокрема, щодо здійснення ФОП Пальшиним Юрієм Ігоровичем операцій ВК/ФТ (легалізація (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та/або фінансування розповсюдження зброї масового знищення), що є підставою для встановлення клієнту неприйнятно високого ризику ділових відносин та, відповідно, прийняття рішення про відмову від підтримання ділових відносин шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунків, що оформлене одностороннім правочином - Повідомленням АТ КБ «Приватбанк» № 20.1.0.0.0/7-230919/118 від 19.09.2023 року.
Суд зазначає, що вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") наголошено, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.12.2020 у справі №904/1103/20 та від 25.06.2020 у справі №924/266/18.
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 року зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18).
Так, згідно з ч. 2 ст. 20 ГК України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; іншими способами, передбаченими законом.
Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі №761/26815/17, недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
При виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд, відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, що сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав, тобто особа має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав (постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20).
Суд зазначає, що загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.
За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Отже, чинним законодавством визначено, що правочин (його частина) може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).
Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) (його частини) необхідно встановити, що правочин (його частина) не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.
Тобто, у даному випадку, позивачем повинно бути доведено суду наявність підстав для визнання недійсним спірного Повідомлення АТ КБ «Приватбанк» № 20.1.0.0.0/7-230919/118 від 19.09.2023 року про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку відповідно до приписів ст. 203, 215 ЦК України, а також негативних наслідків у вигляді порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача, спричинених даним одностороннім правочином.
У цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 Цивільного кодексу України), яка охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах Цивільного кодексу України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782 Цивільного кодексу України). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, необхідно кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків (постанови Верховного Суду від 08.09.2021 у справі №727/898/19, від 24.05.2023 у справі №756/420/17).
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частини перша, друга статті 202 Цивільного кодексу України).
Так, одностороння відмова від договору є юридичним фактом, який зумовлює його розірвання, отже є правочином, який має юридичні наслідки у вигляді припинення господарських правовідносин, а тому не вимагає згоди другої сторони. Розірвання господарського договору може здійснюватися за згодою сторін і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом, розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак, окремі види договорів допускають можливість одностороннього розірвання договору. Крім того, право сторони на одностороннє розірвання договору може бути встановлене законом або безпосередньо у договорі (постанови Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №916/1684/18, від 08.10.2019 року у справі №910/11397/18, від 26.02.2020 року у справі №910/4391/19, від 08.09.2021 року у справі №727/898/19, від 24.05.2023 року у справі №756/420/17.
Суд зазначає, що при вчиненні одностороннього правочину воля виражається однією стороною. Результат аналізу розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).
При цьому, як зазначено в постанові Верховного Суду від 24.11.2021 року у справі №357/15284/18, залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на: (1) суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; (2) такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору.
Вчинення стороною договору такого одностороннього правочину як відмова від договору, за відсутності рішення суду про визнання його недійсним або підстав нікчемності, зумовлює необхідність з`ясовувати чи зумовив такий правочин припинення цивільних прав та обов`язків (тобто чи є підстави для односторонньої відмови від договору передбачені договором та/або законом). Це обумовлено тим, що одностороння відмова від договору як вид одностороннього правочину розрахована на сприйняття іншими особами. У разі, якщо встановлена відсутність підстав для односторонньої відмови від договору, то такий односторонній правочин не зумовлює розірвання договору. При цьому слід розмежовувати підстави недійсності цього одностороннього правочину (зокрема, суперечність імперативній цивільно-правовій нормі) від підстав для односторонньої відмови від договору (аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 24.11.2021 року у справі №357/15284/18).
Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
В силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).
При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним одностороннього правочину, зобов`язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.
Суд зазначає, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Так, під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України.
Таким чином, відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами, зокрема, про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.
У той же час суд зазначає, що при вирішенні спору про визнання недійсним правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору має бути встановлено не лише наявність підстав визнання недійсним договору, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 910/1255/20.
Як неодноразово наголошувалось Верховним Судом (справи №910/18504/20, №910/10855/21, №910/18889/23, №910/6311/24), банк наділений правом відмовитися від подальших ділових відносин з клієнтом та розірвати відповідний договір в односторонньому порядку у випадку встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки. Разом із тим право банку відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є абсолютним, а умовним, таким, що залежить від настання певних визначених законом обставин, тобто лише за умови встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки. Право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору не є необмеженим, судам необхідно в кожному випадку, виходячи з встановлених обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику.
Суди, зі свого боку, зобов`язані оцінити надані докази, дослідити підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику, перевірити проведення внутрішньої перевірки та прийняття рішення про відмову від ділових відносин на предмет відповідності законодавству та встановленій внутрішній процедурі.
Згідно із ст. 341 Господарського кодексу України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) розрахункові операції банків спрямовані на забезпечення взаємних розрахунків між учасниками господарських відносин, а також інших розрахунків у фінансовій сфері. Установи банків забезпечують розрахунки відповідно до законодавства та вимог клієнта, на умовах договору на розрахункове обслуговування.
Так, за умовами частини 1, 2 статті 1077 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.
Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Закон України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (далі - Закон про ПВК/ФТ), як зазначено в його преамбулі, спрямований на захист прав та законних інтересів громадян, суспільства і держави, забезпечення національної безпеки шляхом визначення правового механізму запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення (далі - запобігання та протидія).
Суб`єктами первинного фінансового моніторингу, зокрема, є банки (пункт 1 частини другої статті 6 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення").
Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону про ПВК/ФТ суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, враховуючи відповідні критерії ризику, зокрема, пов`язані з його клієнтами, географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, видом товарів та послуг, що клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу, способом надання (отримання) послуг. Ризик-орієнтований підхід має бути пропорційний характеру та масштабу діяльності суб`єкта первинного фінансового моніторингу.
Згідно з ч. 3 ст. 7 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" критерії ризиків визначаються суб`єктом первинного фінансового моніторингу самостійно з урахуванням критеріїв ризиків, встановлених відповідно: Національним банком України - для суб`єктів первинного фінансового моніторингу, щодо яких Національний банк України відповідно до статті 18 цього Закону виконує функції державного регулювання і нагляду; центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, - для інших суб`єктів первинного фінансового моніторингу.
Згідно з частиною 6 статті 7 вказаного Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у разі:
- неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією;
- наявності обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною.
Неприйнятно високий ризик - максимально високий ризик, що не може бути прийнятий суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідно до внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу (пункт 39 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення").
Частиною 6 ст. 7 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" передбачено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у разі зокрема неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією; наявності обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний в тому числі:
2) забезпечувати відповідно до вимог, встановлених відповідним суб`єктом державного фінансового моніторингу, належну організацію та проведення первинного фінансового моніторингу, що належним чином надасть можливість виявляти порогові та підозрілі фінансові операції (діяльність) незалежно від рівня ризику ділових відносин з клієнтом (проведення фінансових операцій без встановлення ділових відносин) та повідомляти про них спеціально уповноважений орган, а також запобігати використанню послуг та продуктів суб`єкта первинного фінансового моніторингу для проведення клієнтами фінансових операцій з протиправною метою;
3) забезпечувати функціонування належної системи управління ризиками, застосування у своїй діяльності ризик-орієнтовного підходу та вжиття належних заходів з метою мінімізації ризиків;
4) здійснювати належну перевірку нових клієнтів, а також існуючих клієнтів.
Відповідно до положень ст. 11 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" на банки покладено обов`язок здійснювати належну перевірку клієнтів, в тому числі шляхом проведення ідентифікації та верифікації клієнтів відповідно до вимог законодавства України.
Згідно ч. 3 ст. 12 вказаного Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний, наскільки це можливо, проводити аналіз та вивчення підстав і цілей усіх фінансових операцій, що відповідають хоча б одній із таких ознак: є складними фінансовими операціями; є незвично великими фінансовими операціями; проведені у незвичний спосіб; не мають очевидної економічної чи законної мети.
Питання відмови від встановлення (підтримання) ділових відносин, проведення фінансової операції врегульовано статтею 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення".
Так, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції в тому числі у разі:
якщо здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників, є неможливим або якщо у суб`єкта первинного фінансового моніторингу виникає сумнів стосовно того, що особа виступає від власного імені (абзац другий частини 1 статті 15 Закону);
встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей (абзац третій частини 1 статті 15 Закону);
подання клієнтом чи його представником суб`єкту первинного фінансового моніторингу недостовірної інформації або подання інформації з метою введення в оману суб`єкта первинного фінансового моніторингу (абзац четвертий частини 1 статті 15 Закону).
В свою чергу, загальні вимоги щодо виконання банками законодавства України з питань фінансового моніторингу встановлені також Положенням про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Національного банку України № 65 від 19.05.2020 року (далі - Положення), згідно з п. 13 р. 1 якого де-рискінг - явище, за якого СПФМ відмовляє у встановленні (підтриманні) ділових відносин з клієнтами з метою уникнення ризиків, а не управління ними.
Відповідно до п. 1, 2 Додатку 1 до Положення Банк зобов`язаний здійснювати належну перевірку нових та наявних клієнтів у випадках, передбачених у статті 11 Закону про ПВК/ФТ. Заходи щодо ідентифікації та верифікації клієнта (представника клієнта) здійснюються банком у порядку, визначеному в додатку 2 до Положення.
Пунктами 11 та 12 Додатку 1 до Положення передбачено, що Банк з урахуванням ризик-профілю клієнта на постійній основі проводить моніторинг ділових відносин та фінансових операцій клієнтів, що здійснюються у процесі таких відносин, щодо відповідності таких фінансових операцій наявній у банку інформації про клієнта, його діяльність та ризик (у тому числі, за потреби, про джерело коштів, пов`язаних із фінансовими операціями) у порядку, визначеному в додатку 1 до Положення. Якщо за результатами моніторингу ділових відносин клієнта банк виявляє підозрілі фінансові операції (діяльність), то банк за потреби вживає заходів щодо переоцінки рівня ризику таких ділових відносин з клієнтом та вживає ПЗНП у разі присвоєння високого рівня ризику.
Згідно з п. 1 Додатку 12 до Положення банк зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин / відмовити клієнту у відкритті рахунку (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунку / відмовитися від проведення фінансової операції у випадках, передбачених частиною першою статті 15 Закону про ПВК/ФТ.
Відповідно до п. 61 Положення Банк установлює неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у випадках, визначених ч. 6 ст. 7 Закону про ПВК/ФТ, в інших випадках, визначених банком самостійно у внутрішніх документах банку з питань ПВК/ФТ, а також щодо клієнтів (осіб), щодо яких у банку за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта є обґрунтовані підозри про здійснення ними операцій ВК/ФТ, інших злочинів.
Згідно пункту 55 Положення шкала для класифікації рівнів ризику ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) обов`язково має містити високий та неприйнятно високий (підкатегорія високого ризику, який є максимально високим ризиком, що не може бути прийнятий банком) рівні ризику.
Банк запроваджує власну скорингову ризик-модель і самостійно визначає вхідні дані та інформаційні джерела для проведення оцінки ризиків, алгоритм (модель) проведення оцінки ризиків та шкалу визначення рівнів ризиків (пункт 56 Положення).
Зокрема, за визначенням п. 46 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" підозра - припущення, що ґрунтується на результатах аналізу наявної інформації та може свідчити про те, що фінансова операція або її учасники, їх діяльність чи походження активів пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванням тероризму та/або фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, або із вчиненням іншого кримінального правопорушення або діяння, за яке передбачені міжнародні санкції.
Згідно п. 42 ч. 5 Положення ризик репутації - наявний або потенційний ризик для надходжень і капіталу, який виникає через несприятливе сприйняття іміджу установи клієнтами, контрагентами, потенційними інвесторами або органами нагляду., який впливає на спроможність установи встановлювати нові відносини з контрагентами, надавати нові послуги або підтримувати наявні відносини та може призвести установу (або її керівників) до фінансових втрат або зменшення клієнтської бази, притягнення до адміністративної, цивільної або кримінальної відповідальності.
При цьому банк самостійно у внутрішніх документах, зокрема, із запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, визначає:
- критерії ризиків з урахуванням критеріїв ризиків, установлених у додатку 19 до Положення, типологічних досліджень, результатів національної оцінки ризиків, а також рекомендацій Національним банком; пріоритетність/значущість розроблених критеріїв ризику, враховуючи можливі наслідки/вплив таких ризиків, та встановлює їм відповідну питому вагу для здійснення подальшої оцінки рівня ризику (пункти 45, 46 розділу IV Положення);
- види необхідних до вжиття банком заходів та обсяг необхідної додаткової інформації для здійснення заходів належної перевірки (пункт 5 додатку 6 до Положення);
- порядок дій стосовно відмови банку від встановлення (підтримання) ділових відносин/відкриття рахунка (обслуговування), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунку/відмови від проведення фінансової операції у випадках, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (підпункт 8 пункту 26 розділу ІІІ Положення);
- порядок відмови в передбачених Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" випадках від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання договірних відносин) або проведення фінансової операції, що також має містити (пункт 8 додатку 12 Положення);
- складання висновку з чітким зазначенням підстав відмови в підтриманні ділових відносин із клієнтом (із посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини 15 статті Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" у кожному випадку (підпункт 3 пункту 8 додатку 12 Положення;
- порядок інформування клієнта про відмову в установленні (підтриманні) із ним ділових відносин з обов`язковим зазначенням дати відмови та відповідних підстав відмови, визначених статтею 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (із посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини цієї статті підпункт 5 пункту 8 додатку 12 Положення).
При цьому суди мають керуватися положеннями законодавства та інформацією сторін, які були актуальні на момент виникнення спірних правовідносин, встановлення банком неприйнятно високого ризику та прийняття рішення про відмову від ділових відносин з клієнтом, оскільки законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення (для визнання правочину недійсним з огляду на приписи ст. 5 ЦК України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору).
У постанові від 09.01.2024 року у справі №922/1253/23 Верховний Суд зазначив, що приписи статті 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів" (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) уповноважують банк правом відмовитися в односторонньому порядку від ділових відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком, проте банк зобов`язаний підтвердити існування правових підстав для встановлення неприйнятно високого ризику.
Таким чином, виходячи з аналізу норм Цивільного кодексу України у взаємозв`язку з нормами спеціального Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" та Положення про фінансовий моніторинг вбачається, що банки наділені прямим обов`язком як встановлення неприйнятно високого ризику ділових відносин стосовно клієнтів у разі зокрема неможливості виконувати визначені Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом, а також щодо клієнтів (осіб), щодо яких у банку за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта є обґрунтовані підозри про здійснення ними операцій ВК/ФТ, інших злочинів, так і відмови від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка через встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику.
В свою чергу, суд звертає увагу на приписи ст. 21 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", якими передбачено, що фінансові операції або спроба їх проведення незалежно від суми, на яку вони проводяться, вважаються підозрілими, якщо суб`єкт первинного фінансового моніторингу має підозру або має достатні підстави для підозри, що вони є результатом злочинної діяльності або пов`язані чи стосуються фінансування тероризму або фінансування розповсюдження зброї масового знищення. При визначенні того, чи є підозрілою фінансова операція або діяльність, суб`єкт первинного фінансового моніторингу враховує типологічні дослідження, підготовлені спеціально уповноваженим органом та оприлюднені ним на своєму веб-сайті, а також рекомендації суб`єктів державного фінансового моніторингу.
Як встановлено судом за матеріалами справи, відповідачем за напрямком "Фінансовий моніторинг" АТ КБ "ПриватБанк" проведено посилені заходи належної перевірки та аналіз фінансових операцій клієнтів (їх сукупності) щодо наявності/відсутності індикаторів підозрілості фінансових операцій, за результатами яких виявлено підозри про здійснення ФОП Пальшиним Юрієм Ігоровичем, операцій ВК/ФТ (легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та/або фінансування розповсюдження зброї масового знищення), інших злочинів, що є підставою для встановлення клієнту неприйнятно високого ризику ділових відносин (далі - НВР).
Підставою для встановлення НВР є наявність:
1) критерію, визначеного ч. 6 ст. 7 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення"- наявність обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною;
2) критерію, визначеного пунктом 61 розділу IV Положення: клієнт (особа), щодо якого у банку за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта є обґрунтовані підозри про здійснення ним (ними) операцій ВК/ФТ, інших злочинів.
Як свідчать матеріали справи, основний КВЕД ФОП Пальшина Ю.І. - 96.09. Надання інших індивідуальних послуг, н.в.і.у., що не відповідає операціям, проведеним по рахункам 2600* клієнта.
При цьому згідно анкети належної перевірки клієнта фізичної особи-підприємця або особи, яка провадить незалежну професійну діяльність від 09.02.2023 року, копія якої наявна в матеріалах справи, наймані працівники у позивача відсутні, зміст діяльності - надання юридичних та консультаційних послуг. 
За наслідками оцінки даних з Інтернет-ресурсів, зокрема, досьє щодо позивача сайту Youcontrol, ресурси у ФОП Пальшина Ю.І., відсутні, останній входить у групу "Олександр Перемежко та партнери" - юридичної фірми, яка надає повний комплекс послуг на юридичному ринку України.
Загальний обсяг операцій по поточному рахунку № НОМЕР_2 за період з 02.01.2023 по 30.07.2023 складає 54,4 млн. грн. (надходження: 26,7 млн.грн. (49%) переказ платежів за невизначене від ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ФІНЕКСПРЕС", 39706018; 19,5 млн.грн. (36%) сплата за оренду обладнання від пов`язаного підприємства ТОВ "ІОНІТІ", 42153109 (в якому Пальшин Ю.І. є засновником і кінцевим бенефіціарним власником); 8,2 млн.грн. (15%) сплата за інше: юридичні послуги, повернення оплати за обладнання ТОВ "ЛАВАТЕРА-1", 43160397, та ТОВ "ТРЕЙДЛІМ", 44424253) (видатки: 52,2 млн.грн. (96%) переказано на власні карти клієнта у вигляді доходу від діяльності (№ 5221191100723203). 
При цьому банком сплата податків, заробітної плати, закупівля товару згідно вказаного рахунку не виявлена.
Після отриманого запиту від АТ КБ "ПриватБанк", рух коштів по вказаному рахунку № НОМЕР_2 майже зупинився.
В свою чергу, загальний обсяг по поточному рахунку № НОМЕР_3 за період з 13.06.2023 по 30.07.2023 складає 12,4 млн. грн. (надходження: 9,4 млн.грн. (76%) переказ платежів за невизначене від ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ФІНЕКСПРЕС", 39706018; 2,2 млн.грн. повернення сплати за обладнання від ТОВ "ЛАВАТЕРА-1", 43160397, та ТОВ "ТРЕЙДЛІМ", 44424253) (видатки: 9,1 млн.грн. переказано за неконкретизований товар ТОВ "ГАРАЖ.ЮА", 42347057 (засновником якої є дружина позивача ОСОБА_2 (95%); 1,1 млн.грн. оплата за обладнання ТОВ "ЛАВАТЕРА-1", 43160397, та ТОВ "ТРЕЙДЛІМ", 44424253).
Сплата податків, заробітної плати згідно вказаного рахунку банком не зафіксована.
Окрім цього, як свідчать надані відповідачем виписки банку, загальний обсяг операцій по особистій карті позивача № НОМЕР_4 з 01.01.2023 по 30.07.2023 складає 81,2 млн.грн. (надходження: 62,1 млн.грн. зарахування коштів з власних карт і рахунків 2600* клієнта; 10 млн.грн. зарахування коштів в готівковій формі, джерела походження яких невідомі; 6,5 млн.грн. повернення коштів згідно листа від ТОВ "ГАРАЖ.ЮА", 42347057) (видатки: 48,3 млн.грн. поповнення статутного капіталу ТОВ "ІОНІТІ", 42153109; 5,4 млн.грн. поповнення статутного капіталу ТОВ "ГАРАЖ.ЮА", 42347057 (учасником якого є дружина позивача ОСОБА_2 (95%); 5,8 млн.грн. сплата за автошини декільком контрагентам, в т.ч. ТОВ "ГАРАЖ.ЮА", 42347057; решта коштів сплачена за товари/послуги незначної кількості юридичних осіб та ФОП). Також наявні р2р перекази на карти фізичних осіб, зв`язок з якими не є очевидним та мета переказів не зазначена, та оплата побутових послуг, в т.ч. за кордоном України (Республіка Німеччина).
Зважаючи на зазначені обставини, банком було направлено на адресу позивача запит № 20.1.0.0.0/7-230730/385 від 30.07.2023 року щодо надання ФОП Пальшиним Ю.І. інформації та документів, які стосуються його діяльності згідно наведеного переліку, який зазначено вище.
У відповідь на вказаний запит позивачем засобами електронного зв`язку були надані документи, зокрема:
1. Додаткові угоди № 26 від 31.08.2021 до Договору № 30-06/2021-01/В1 купівлі- продажу обладнання від 30.06.2021 та № 9 від 11.08.2021 до Договору № 30-06/2021- 01/В1 купівлі-продажу обладнання від 30.06.2021, проте без надання основного договору щодо придбання клієнтом у фізичної особи обладнання (зарядні пристрої для автомобілів). При цьому, у відкритих джерелах наявна вартість такого обладнання від 6,0 до 20 тис.грн.;
2. Договір оренди № 1/10 ОТ від 01.10.2022, укладений з ФГ "УКРАГРОТЕХ", 41555605, яке згідно даний сайту Youcontrol не має у власності/оренді автотранспорту і фігурує у кримінальному провадженні № 42021020000000268 від 30.06.2021, відкритого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 212 КК України "Ухилення від сплати податків, зборів" (ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 03.08.2021 у справі № 127/19348/21);
3. Виписки за рахунками ФОП Пальшина Ю.І. № НОМЕР_5 та № НОМЕР_6 , відкритих в АТ "АКБ "КОНКОРД", за період 01.01.2023-01.08.2023, які є неінформативними, так як не містять всіх реквізитів контрагентів;
4. Договір купівлі-продажу № 01/05-23 від 01.05.2023, укладений з ТОВ "ГАРАЖ.ЮА", 42347057, проте без надання накладних та ТТН.
5. Пояснення, в яких позивач зокрема вказує про свою діяльність з реалізації шин та зазначає про наявність сайту, через який здійснюється торгівля шинами - ionity.tires/kontaktna-informatsiya/. 
Зазначена інформація відображена АТ КБ «Приватбанк» у висновку НФМ. Розірвання ділових відносин ФОП Пальшин Юрій Ігорович, ІПН НОМЕР_7 ///ХД, складеному на підставі Службової записки шаблон № 100202 Е.17.U.0.0/4-7668264 від 18.09.2023 року.
Окрім цього позивачем були надані банку пояснення від 03.08.2023 року, згідно яких зазначено, що одним із видів діяльності позивача є реалізація шин по всій території України з використанням Інтернет ресурсів ionity.tires та garazh.ua за принципом дроп-шипінг (відвантаження зі складів постачальникам безпосередньо клієнтам) з використанням послуг логістичного партнера ТОВ «НОВА ПОШТА» та фінансового сервісу з прийому платежів ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНЕКСПРЕС».
Як встановлено судом та зазначено банком, вказаний сайт в мережі Інтернет дійсно існує, але співвіднести його до клієнта неможливо та дані щодо власника сайту - відсутні, позаяк у розділі контакти «Шинний центр ionity.tires магазин шин та дисків», наявна виключно інформація щодо контактних телефонів, адреси в АДРЕСА_3 , графіку роботи та посилання на месенджери для зв`язку і замовлення. Будь - яка інформація, за змістом якої діяльність вказаного сайту може бути пов`язана з ФОП Пальшиним Ю.Г., на сайті відсутня та позивачем банку та суду не надана. 
Як зазначив позивач, основним постачальником за договором комісії є ТОВ «ГАРАЖ.ЮА», основними постачальниками за договорами поставки - ТОВ «ЮГО-АВТО», ТОВ «ШИНА МІКС», ТОВ «СТОК ШИНА» та інші. За твердженням позивача, після отримання оплат поставлених шин через фінансового партнера ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНЕКСПРЕС» зазначені кошти спрямовуються на розрахунок за отриманий товар з відповідними постачальниками.
Додатково позивач зазначив, що в період 2022 - 2023 роки його дружина Пальшина Ольга Миколаївна, яка є власницею ТОВ «ГАРАЖ.ЮА», здійснювала за рахунок коштів, що є спільною сумісною власністю подружжя, поповнення Статутного капіталу ТОВ «ГАРАЖ.ЮА» з метою подальшого придбання та формування складу шин та в подальшому було прийнято рішення після реалізації шин повернути зазначені кошти. Відповідальною та уповноваженою особою за прийняття зазначених коштів подружжя на підставі відповідної цивільно-правовою угоди було визначено позивача - Пальшина Ю.І. як члена нашого подружжя. 
Водночас, на запит банку позивачем не було надано договори, накладні, інші документи стосовно реалізації товару, сплата за який надходить на 2600* клієнта, документи щодо закупівлі товару відповідно до обсягів реалізації, документи наявності ресурсів (склади, магазини, авто, наймані працівники) для здійснення діяльності, документи логістичного супроводу діяльності, достовірні документи власності/оренди обладнання тощо.
Додатково позивачем надавались банку документи щодо реалізації товару через ТОВ «ФК ФІНЕКСПРЕС», а саме податкові накладні щодо реалізації товару кінцевому покупцю, продавцем в яких вказано пов`язане підприємство ТОВ «Гараж.ЮА» (засновницею якого є дружина позивача), у зв`язку з чим у банку виникла підозра, що товар реалізує не клієнт, а ТОВ «Гараж.ЮА», а на рахунок 2600* позивача спрямовується потік коштів, що посилило підозру у оптимізаційній схемі виводу частини обігу пов`язаних підприємств через 2600* ФОП Пальшин Ю.І.
Окрім цього, позивачем на запит банку не надано документів походження зарядних станцій для електроавтомобілів (платіжних документів, за якими можливо прослідкувати шлях купівлі/продажу станцій від виробника через групу фізичних осіб до клієнта), відтак, у банку виникла підозра уникнення в ході закупівлі контролю ЗЕД або приховування реального продавця зарядних станцій. Як зазначено у висновку банку, вірогідно за вказані зарядні станції клієнт отримує орендну плату за обладнання від власного підприємства ТОВ «Іоніті», що, в свою чергу, фіктивно збільшує витрати даного підприємства і негативно впливає на розмір його прибутку і розміру оподаткування та є ознакою оптимізаційної схеми.
Як встановлено судом за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, учасником та кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «ІОНІТІ» (код 42153109), яке зареєстроване 23.05.2018 року, є гр. Пальшин Ю.І . 
В свою чергу, згідно даних Інтернет ресурсу Youcontrol за період 2018-2023 року обсяг імпорту товариства наявний тільки в 2020 року - до 100 000,00 грн., а розмір статутного капіталу збільшився з 2000,00 грн. в 2018 році до 42 145 684 грн. в 2023 році. Основним видом діяльності є 43.21 Електромонтажі роботи.
Також суд погоджується з доводами відповідача про те, що за даними з відкритих джерел ТОВ «Гараж.ЮА» (де засновником є дружина позивача) в 2020 році мало збитки, в 2021 року - не мало жодного прибутку, в той же час в 2023 році доходи товариства склали 68 012 100,00 грн., що становить приріст 561,92%, з одночасним від`ємним значенням прибутку -5 692 200,00 грн. 
Натомість, надані позивачем дані щодо оплати товару на користь ТОВ «Гараж.ЮА» на суму 11,9 млн.грн. в період 01.08.2023 року - 04.09.2023 року банком до уваги не брались як такі, що вчинені після періоду, що аналізується, а тому закупівля товару після отримання коштів за реалізацію не вкладається в схему дропшипингу (купівля-продаж без зберігання), заявлену позивачем.
Поряд із цим твердження позивача про наявність спеціального програмного забезпечення, розробленого ТОВ "КСТ СОЛЮШЕНЗ" (Україна), користування на праві оренди серверів Digital Ocean (США) (на підтвердження чого надано інвойс та квитанція про оплату), системи обліку торговельними майданчиками Zistemo від DAYquiri GmbH (Німеччина) (надані скрін-шоти наявності профілю, інвойс та квитанція про оплату), наявність системи високошвидкісного спутникового підключення мережі Інтернет (надані інвойс та квитанція про оплату), а також про наявність акаунтів в Google Merchant, Facebook, Instagram, TikTok, веб-сторінку ionity.tires, на підтвердження чого надано скрін- шоти, з використанням яких здійснюється реалізація шин для легкових автомобілів, судом оцінюється критично, з огляду на відсутність безпосередніх доказів використання зазначених програмних продуктів, акаунтів та мережі старлінк для ведення господарської діяльності позивача.
Враховуючи встановлені факти, а саме: відсутність у ФОП Пальшина Ю.І. достатніх ресурсів для здійснення діяльності, невідповідність проведених позивачем операцій КВЕД, отримання коштів на рахунки 2600* без зазначення відправників і мети таких переказів, подальше спрямування коштів з рахунків 2600* на особисту карту позивача, з якої здійснюються перекази в поповнення статутного капіталу інших юридичних осіб, а саме ТОВ "ІОНІТІ" (де Пальшин Ю.І. є засновником) та ТОВ "ГАРАЖ.ЮА" (де засновником є дружина Пальшина Ю.І. ), тобто обіг грошових коштів на рахунках позивача характеризується транзитом, суд зазначає, що АТ КБ "ПриватБанк" як суб`єкт первинного фінансового моніторингу дійшов обґрунтованого висновку, що характер руху коштів вказує можливий на вивід капіталу і формування фіктивного статутного капіталу підприємств.
Зокрема, висновки банку щодо нездійснення позивачем самостійної господарської діяльності, а здійснення певної оптимізаційної схеми виводу коштів та їх транзитного обігу, підтверджуються наданими банку та суду поясненнями позивача, згідно змісту яких останній за допомогою програмних рішень Google Merchant, Google LLC надає доступ до інформації про користувачів та предмет їх пошуку, які щодня шукають у пошуковому застосунку Google товари та послуги, та на базі зазначеної інформації постачальники товарів та послуг мають можливість здійснювати розміщення таргетингової реклами своїх товарів та послуг, спрямованої на конкретних користувачів з конкретними пошуковими уподобаннями. Таким чином, як зазначає позивач, інформація про асортимент шин для легкових автомобілів в межах асортименту, наданого постачальниками ФОП Пальшина Ю.І., що пропонується до реалізації, потрапляє посередньо до користувачів, які мають можливість розмістити своє замовлення. 
Суд звертає увагу, що під діловою репутацією юридичної особи, а також ФОП, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. При цьому відносини в процесі формування ділової репутації необхідно оцінювати через призму результатів позитивної оцінки професійних, ділових та етичних якостей фізичної особи - підприємця, що сформувалася серед партнерів, клієнтів, контрагентів та загалом на ринку товарів і послуг. Ділова репутація формується через бізнес діяльність, де визначальним є професійні характеристики, стиль ведення справ, тощо.
В розрізі приписів Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" за результатами звернення банку в процесі фінансового моніторингу клієнти банку - суб`єкти господарської діяльності з метою уникнення наявності у банку підозр щодо фінансових операцій через ризиковість мають оперативно надавати документальне підтвердження легальності походження коштів, економічного змісту операцій та обґрунтування транзакцій.
Натомість, матеріали справи свідчать, що позивачем встановлені банком під час фінансового моніторингу факти щодо наявності підстав для сумнівів щодо прозорості фінансових операцій та ознак неприйнятно високого ризику ділових відносин спростовані не були.
З урахуванням вищевикладеного в сукупності суд вважає обґрунтованими висновки банку про те, що діяльність ФОП Пальшина ЮІ. за період здійсненого банком моніторингу фінансової діяльності можливо носить фіктивний характер і спрямована на вивід коштів з обсягу власного підприємства для подальшого особистого використання, а також на можливе формування фіктивного статутного капіталу на користь підприємства, в якому позивач є кінцевим бенефіціарним власником, і підприємства дружини, відтак, така діяльність вважається підозрілою, позаяк позивач не здійснює самостійну господарську діяльність, а здійснює певну оптимізаційну схему, яка, вирогідно, полягає у виводі коштів з обсягу діяльності пов`язаних підприємств і в подальшому від фіктивної діяльності формує відповідні статутні капітали пов`язаним підприємствам, тобто визнає надані відповідачем до матеріалів справи документи та обґрунтування належними та такими, що підтверджують існування правових підстав для встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику.
Суд зазначає, що рішенням Правління АТ КБ "ПриватБанк" протокол № 66 від 22.09.2022, реєстраційний номер: 2022/7333744 затверджено Положення про відмову від встановлення (підтримання) ділових відносин/проведення фінансової операції, яке є окремим внутрішнім документом з питань фінансового моніторингу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", розроблене з метою забезпечення Банком дотримання вимог законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення. Також рішенням Правління АТ КБ "ПриватБанк" протокол № 23 від 18.05.2021, реєстраційний № 2021/6760383 затверджено Порядок відмови від підтримання ділових відносин та закриття рахунків клієнтів Банку.
За змістом пункту 4.4.2 Положення про відмову у разі виявлення уповноваженим працівником (визначеним пункту 4.4.1 цього Положення про відмову) підстав для відмови, визначених пунктом 4.1 цього Положення про відмову (крім випадків ненадання клієнтом необхідних для здійснення НПК документів чи відомостей для здійснення актуалізації даних та інформації про клієнта), такий працівник у порядку, визначеному Технологічною картою/описом процесу ініціює за допомогою СА банку відповідне повідомлення відповідальному працівнику банку (особі, уповноваженій відповідальним працівником/уповноваженому працівнику НФМ). У випадках, не пов`язаних із використанням СА банку таке повідомлення надається гілкою "Ризикова діяльність", службовими записками в ПриватДок або іншим способом, визначеним ВДФМ. Надання будь-якого повідомлення (ескалації) супроводжується інформацією щодо ідентифікаційних даних клієнта, які надають змогу забезпечити, у разі прийняття рішення про відмову, внесення інформації про нього у реєстр відмов та подальше надання повідомлення СУО із зазначенням всіх даних, визначених законодавством у сфері ПВК/ФТ Уповноважені працівники, які визначені пунктом 4.4.1 цього Положення про відмову, складають обґрунтовані висновки про відмову у формі службових записок у ПриватДок (згідно спеціально затверджених шаблонів), адресатом яких є відповідальний працівник Банку (або особа яка тимчасово виконує його обов`язки). У кожному випадку висновок складається з чітким зазначенням підстав відмови в підтриманні ділових відносин із клієнтом/ обслуговуванні клієнта шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунку (із посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини 15 статті Закону про ПВК/ФТ). Висновки за клієнтами, які мають групові ознаки (підстави) для відмови, можуть формуватись однією службовою запискою. У разі наявності випадків ненадання клієнтом необхідних для здійснення НПК документів чи відомостей для здійснення актуалізації даних та інформації про клієнта, відмова від підтримання ділових відносин / обслуговування клієнта здійснюється на підставі розпорядження відповідального працівника банку, яким встановлюються загальні підходи до процесу відмови у підтриманні ділових відносин неактуалізованим клієнтам. При цьому окремі службові записки по кожному неактуалізованому клієнту не складаються.
Отже, внутрішні документи банку з питань фінансового моніторингу є документами з обмеженим доступом. Тобто, банк не ознайомлює клієнтів із внутрішніми документами, у даному випадку критеріями ризику, з метою уникнення легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.
Наразі, АТ КБ "ПриватБанк" дійшов висновку, що фінансові операції та/або дії ФОП Пальшина Ю.І. є підозрілими за ознакою, визначеною ст. 12 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" та Додатку 6 "Посилені заходи належної перевірки клієнта" Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, а саме: проведені в незвичний спосіб; не мають очевидної економічної чи законної мети; не відповідають інформації щодо запланованої клієнтом діяльності з використанням послуг банку, отриманої банком від клієнта під час установлення мети та характеру ділових відносин із ним.
Також зазначені операції мають наступні індикатори згідно Додатку 20 "Індикатори підозрілості фінансових операцій" до Положення про здійснення банками фінансового моніторингу: 27. Фінансова операція/сукупність пов`язаних між собою фінансових операцій не є характерною/характерними для звичайної діяльності клієнта (наприклад, цілі, тип та обсяг операції), а надані пояснення не є аргументованими; 53. Платежі клієнта - суб`єкта господарювання в призначеннях зазвичай не містять зрозумілої та чіткої мети (зокрема, зазвичай містять лише посилання на номери контрактів або рахунків-фактур, не зазначаючи вид товару чи послуги); 66. Проведення "циклічних" фінансових операцій із неодноразового поступового перерахування певної суми коштів з рахунку на рахунок юридичних осіб з призначенням платежу "поповнення статутного капіталу" наслідком чого є "штучне" створення статутного капіталу клієнта.
Таким чином, відповідач, здійснивши належну перевірку фінансових операцій та, виявивши підозрілу діяльність, керуючись наведеними вище приписами чинного законодавства про фінансовий моніторинг, виконав власний обов`язок суб`єкта фінансового моніторингу, встановив позивачеві неприйнятно високий ризик ділових відносин та, як наслідок, згідно абз. 3 ч. 1 ст. 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" відмовився від підтримання ділових відносин з ним шляхом розірвання ділових відносин та закриття рахунків для уникнення ризиків використання банку з метою легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму або фінансування розповсюдження зброї масового знищення, а саме вчинивши оспорюваний односторонній правочин, оформлений у вигляді повідомлення про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку № 20.1.0.0.0/7-230919/118 від 19.09.2023 року.
При цьому, доводи позивача щодо не витребування відповідачем документів та відомостей для уточнення інформації про клієнта на підтвердження чи спростування обставин ведення господарської діяльності є безпідставними, оскільки пунктами 3.1.1.7.1., 3.1.1.7.1. Умов та Правил надання банківських послуг та частини 7 статті 11 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" передбачено право банку, а не обов`язок щодо витребування інформації у клієнта.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що направлення відповідачем повідомлення про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору банківського обслуговування узгоджуються з приписами Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" та за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження наявності правових підстав для визнання недійсним одностороннього правочину Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», оформленого повідомленням 20.1.0.0.0/7-230919/118 від 19.09.2023 року про відмову від підтримання ділових відносин шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку, зазначає про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).
При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.
Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.
Відповідно до приписів ч.ч.1, 2, 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухвалюватись у відповідності до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом та з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні статті 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.
Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на позивача.
Керуючись ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).
Повний текст рішення складено та підписано 19 березня 2026 року.

Суддя А.М. Селівон